Philippa Gregory, The Red Queen

Copyright © 2010 by Philippa Gregory Ltd. 

Originally published by Touchstone, a division of Simon & Schuster, Inc.

All rights reserved

© 2011, 2014, 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6502-0

ISBN PDF: 978-973-46-6503-7

ISBN print: 978-973-46-6359-0

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Jeff Cottenden

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PHILIPPA GREGORY, una dintre cele mai renumite scriitoare britanice contemporane de ficţiune istorică, s-a născut în Kenya în 1954. A studiat la Universitatea din Sussex, unde a obţinut o diplomă de licenţă în Istorie. Ulterior a devenit doctor în Filologie la Universitatea din Edinburgh, cu o lucrare despre literatura secolului al VIII-lea. A lucrat o vreme ca jurnalist şi producător la BBC, însă pasiunea pentru istorie şi literatură a îndemnat-o să se dedice scrisului. Autoare extrem de prolifică, Philippa Gregory a publicat până în prezent peste douăzeci de romane, dintre care amintim: The Other Boleyn Girl (2001; Surorile Boleyn, Polirom, 2008, 2013), distins un an mai târziu cu premiul Parker Romantic Novel of the Year şi ecranizat de câteva ori, The Constant Princess (2005; Prinţesa statornică, Polirom, 2015), The Boleyn Inheritance (2006; Moştenirea Boleyn, Polirom, 2009, 2014), The White Queen (2009; Regina albă, Polirom, 2010, 2014, 2016), The Lady of the Rivers (2011; Doamna apelor, Polirom, 2012, 2015), The Kingmaker’s Daughter (2012; Fiica eminenţei cenuşii, Polirom, 2013), Changeling (2012; Copilul zânelor, Polirom, 2013), The White Princess (2013; Prinţesa albă, Polirom, 2015), The King’s Curse (2014; Blestemul regelui, Polirom, 2015) şi Taming of the Queen (2015; Îmblânzirea reginei, Polirom, 2016). Cărţile sale au fost traduse în numeroase limbi şi s-au bucurat de succes în întreaga lume.

Lui Anthony

Primăvara anului 1453

Lumina de-afară e orbitoare, după întunecimea odăilor. Clipesc şi aud vacarmul unui mare număr de glasuri. Dar nu e oştirea mea care mă cheamă; această şoaptă ce creşte până la vuiet nu e strigătul ei de atac, nici răpăitul săbiilor lovindu-se de scuturi. Zgomotul pânzei ce flutură în vânt nu e al flamurii mele brodate cu îngeri şi crini înălţându-se pe cer, ci al blestematelor flamuri englezeşti în adierea triumfătoare de mai. Mugetul acesta e deosebit de imnurile cântate de noi din toţi rărunchii, e urletul oamenilor însetaţi de moarte: de moartea mea.

În faţă, dominându-mă cu înălţimea când păşesc peste pragul temniţei mele şi ies în piaţa oraşului, se află capătul drumului meu: o stivă de lemne de care se sprijină o scară cu fuscei grosolani. Șoptesc: „O cruce, îmi puteţi da o cruce?“. Apoi mai tare: „O cruce! Trebuie să am o cruce!“. Un bărbat – un străin, un duşman, un englez, unul dintre cei pe care-i numim „blestemaţii“ din cauza blasfemiilor neîncetate pe care le rostesc – îmi întinde un crucifix din lemn cioplit, grosolan întocmit, şi-l înşfac fără mândrie din mâna lui murdară. Îl strâng în pumn pe când sunt împinsă spre grămada de lemne şi îmbrâncită pe scară, cu tălpile zgâriate de fusceii aspri în timp ce urc, mai sus decât propria-mi statură, până ajung la podişca nesigură, bătută în cuie în vârful rugului; sunt răsucită cu bruscheţe şi mi se leagă mâinile la spate, pe după stâlp.

Totul se petrece atât de încet, încât aproape aş putea crede că timpul însuşi a încremenit şi îngerii pogoară din cer pentru mine. S-au întâmplat şi lucruri mai stranii! Oare n-au venit la mine îngerii pe când păşteam oile? Nu m-au strigat oare pe nume? N-am condus o armată întru ajutorarea oraşului Orléans? Nu l-am încoronat pe Delfin şi nu i-am alungat pe englezi? Eu singură? O fată din Domrémy, sfătuită de îngeri?

Sunt aprinse surcelele de la picioarele rugului, de jur împrejur, şi fumul se împrăştie şi se unduieşte, purtat de adiere. Apoi focul se înteţeşte şi mă învăluie un nor fierbinte ce mă face să tuşesc şi să clipesc, cu lacrimile curgând şiroaie. Îmi pârleşte deja tălpile goale. Ridic când un picior, când pe celălalt, prosteşte, de parcă aş trage nădejde să mă cruţ astfel de neplăcere, şi mă uit cu ochii mijiţi prin fum, dacă nu cumva soseşte cineva în fugă, cu găleţi cu apă, ca să spună că regele pe care l-am încoronat a oprit această faptă sau că englezii, care m-au cumpărat de la un soldat, recunosc acum că nu sunt a lor ca să mă omoare sau că Biserica mea ştie că sunt o fată bună, o femeie bună, a cărei singură vină e aceea că-l slujeşte pe Dumnezeu cu o hotărâre pătimaşă.

În mulţimea ce se îmbrânceşte nu există însă nici un salvator. Zgomotul creşte, devenind un ţipăt strident, asurzitor: un amestec de binecuvântări şi blesteme, rugăciuni şi necuviinţe. Îmi ridic ochii spre cerul albastru, aşteptându-mi îngerii să pogoare, iar un buştean se mişcă în rugul de sub mine, stâlpul de care sunt legată se clatină şi cele dintâi scântei ţâşnesc în sus şi-mi pârlesc haina. Le văd cum mi se aşază pe mânecă, lucind ca nişte licurici, simt ceva ca o zgârietură în gâtlejul uscat şi încep să tuşesc din cauza fumului şi să şoptesc ca o fetiţă: „Dumnezeule bun, salvează-Ţi fiica! Dumnezeule bun, pogoară-Ţi mâna asupra mea! Dumnezeule bun, mântuieşte-mă pe mine, fecioara Ta…“

Se aude un trosnet, simt o lovitură la cap şi mă trezesc zăcând buimacă pe scândurile duşumelei din odaia mea de culcare, cu mâna lipită de urechea înroşită, privind în jur ca o neghioabă, fără să văd nimic. Doamna mea de companie deschide uşa şi, văzându-mă năucită, cu scăunelul de rugăciune răsturnat, spune supărată:

— Lady Margaret, culcă-te! A trecut de mult ora ta de culcare. Sfânta Fecioară nu preţuieşte rugăciunile fetelor neascultătoare. N-ajută la nimic să întreci măsura. Mama ta vrea să te trezeşti devreme dimineaţă. Nu se poate să stai trează toată noaptea şi să te rogi; e o nebunie!

Trânteşte uşa şi o aud spunându-le servitoarelor că una dintre ele trebuie să intre la mine neîntârziat, să mă bage în pat şi să doarmă lângă mine, ca să se încredinţeze că nu mă scol la miezul nopţii pentru un alt rând de rugăciuni. Nu le place să mă ţin de ceasurile liturghiilor; se pun între mine şi o viaţă de sfinţenie, zicând că sunt prea mică şi am nevoie de somn. Ba chiar cutează să mă mustre că mă dau mare, că fac paradă de pioşenie, când eu ştiu că Dumnezeu m-a chemat şi că e datoria mea, datoria mea cea înaltă, să-I dau ascultare.

Dar chiar de-ar fi să mă rog toată noaptea, n-aş putea regăsi viziunea care era atât de vie cu doar câteva clipe în urmă; a pierit. Preţ de o clipă, preţ de o clipă sfântă, am fost acolo: am fost Fecioara din Orléans, sfânta Ioana a Franţei. Am înţeles ce poate face o fată, ce poate fi o femeie. Dar pe urmă am fost târâtă înapoi pe pământ şi mustrată de parcă aş fi o fată obişnuită, iar asta a stricat totul.

— Sfântă Fecioară Maria, călăuzeşte-mă! Îngerilor, întoarceţi-vă la mine! şoptesc, încercând să mă înapoiez în piaţă, la mulţimile ce privesc, la acel moment înălţător.

Însă toate astea au dispărut. Trebuie să mă agăţ de stâlpul patului ca să mă ridic în picioare – sunt ameţită din cauza postului şi a rugăciunilor. Îmi frec genunchiul la care m-am lovit. Pielea are o asprime minunată; cobor mâna şi ridic cămaşa de noapte ca să-mi văd amândoi genunchii, iar amândoi sunt la fel: aspri şi roşii. Genunchi de sfântă, Domnul fie lăudat, am genunchi de sfântă! M-am rugat atât de mult şi pe podele atât de tari, încât pielea genunchilor mei s-a întărit ca bătătura de pe degetul unui arcaş englez. Încă n-am împlinit zece ani, dar am genunchi de sfântă! Asta nu se poate să nu aibă o însemnătate, orice i-ar spune mamei guvernanta despre cucernicia prefăcută şi lipsită de măsură. Am genunchi de sfântă. Mi-am julit pielea genunchilor prin rugăciuni neîntrerupte; acestea sunt stigmatele mele: genunchii de sfântă. Domnul fie lăudat, pot să mă ridic la înălţimea provocării şi să am un sfârşit de sfântă!

Mă bag în pat, aşa cum mi s-a poruncit, căci supunerea, fie şi în faţa unor femei neghioabe şi vulgare, e o virtute. Chiar dacă sunt fiica unui om care s-a numărat printre cei mai de seamă comandanţi englezi în Franţa, vlăstar al măreţei familii Beaufort şi prin aceasta moştenitorul tronului lui Henric al VI-lea al Angliei, tot trebuie să le dau ascultare guvernantei şi mamei mele, ca şi cum aş fi o fată ca oricare alta. Am un rang înalt în regat, sunt verişoară cu însuşi regele – dar groaznic de nerespectată acasă, unde sunt silită să fac ce-mi spune o femeie bătrână şi proastă, care doarme în timp ce preotul ţine predica şi suge prune zaharisite pe când se rosteşte Tatăl nostru. O socotesc pe guvernanta mea drept crucea pe care mi-e dat s-o port şi o amintesc în rugăciunile mele, ca pe o dovadă de evlavie.

Aceste rugăciuni îi vor mântui sufletul nemuritor – în ciuda a ceea ce merită pe drept –, căci întâmplarea face ca rugăciunile mele să fie binecuvântate cu osebire. Încă de când eram mică, încă de când aveam cinci ani, am ştiut că în ochii Domnului sunt un copil aparte. Ani la rând am crezut că acesta e un dar unic – câteodată simţeam duhul lui Dumnezeu aproape de mine; alteori simţeam binecuvântarea Sfintei Fecioare. Anul trecut însă, un veteran din Franţa care se întorcea cerşind în satul lui, a apărut la uşa bucătăriei pe când eu smântâneam laptele şi l-am auzit cerându-i lăptăresei ceva de mâncare, căci era un soldat care văzuse minuni: o văzuse pe fata căreia i se spunea Fecioara din Orléans.

— Lasă-l să intre! am poruncit dându-mă iute jos de pe scăunelul meu.

— E murdar, s-a împotrivit servitoarea. Nu-l las să intre dincolo de uşă.

Omul a trecut pragul cu paşi târşiţi şi a azvârlit sacul din spinare pe podea.

— Dacă v-aţi putea lipsi de nişte lapte, domniţă…, s-a milogit el. Și poate de-o coajă de pâine pentru un om sărman, un soldat care-a luptat pentru stăpânul şi ţara lui…

— Ce ziceai despre Fecioara din Orléans? l-am întrerupt. Și despre minuni?

Îndărătul meu, servitoarea a mormăit ceva în barbă, a dat ochii peste cap, dar i-a tăiat un colţ de pâine neagră de secară şi i-a turnat lapte într-o ulcică grosolană de lut. El aproape că i-a smuls-o din mână şi a dat laptele pe gât într-o clipită, apoi s-a uitat să vadă dacă mai capătă.

— Spune-mi! i-am poruncit.

Servitoarea i-a făcut semn din cap că trebuie să-mi dea ascultare, aşa că omul s-a întors spre mine şi s-a înclinat.

— Slujeam în oştirea ducelui de Bedford în Franţa, când am auzit de o fată care lupta călare alături de francezi. Unii o credeau vrăjitoare, alţii o credeau în cârdăşie cu diavolul. Dar ţiitoarea mea…

Servitoarea a pocnit din degete şi omul şi-a înghiţit cuvintele.

— O femeie pe care o cunoşteam din întâmplare, o tânără franţuzoaică, mi-a spus că fata asta, Ioana din Domrémy, vorbise cu îngerii şi făcuse legământ că va avea grijă ca prinţul francez să fie încoronat şi să urce pe tronul Franţei. Era doar o copilă, o fată de la ţară, dar spunea că îngerii i-au vorbit şi au chemat-o să-şi salveze ţara de noi.

Mă simţeam fermecată.

— I-au vorbit îngerii?

El a zâmbit, ca să-mi intre în voie.

— Da, domniţă. Când era nu mai mare decât Domnia Voastră.

— Dar cum i-a înduplecat pe oameni să-i dea ascultare? Cum i-a făcut să înţeleagă că e deosebită?

— O, mergea călare pe un cal mare şi alb şi purta haine bărbăteşti, ba chiar şi armură! Avea o flamură cu crini şi îngeri, iar când au adus-o în faţa prinţului francez, l-a cunoscut dintre toţi curtenii lui.

— Purta armură? am şoptit a mirare, ca şi cum în faţa ochilor mi s-ar fi desfăşurat propria viaţă, nu povestea unei franţuzoaice necunoscute.

Oare ce-aş putea fi dacă oamenii şi-ar da seama că îngerii îmi vorbesc, întocmai cum i-au vorbit acestei Ioana?

— Purta armură şi conducea oştenii în luptă, a zis omul dând din cap. Am văzut-o!

I-am făcut semn servitoarei.

— Dă-i nişte carne şi nişte bere slabă să bea.

Ea a pornit cu paşi vioi spre cămară, iar bărbatul cel străin şi cu mine am ieşit din lăptărie, el lăsându-se greoi pe o bancă de piatră de lângă uşa din spate. Am rămas în picioare, aşteptând, până când servitoarea i-a trântit omului o tavă la picioare, iar el s-a apucat să-şi înfunde gura cu mâncare. Înfuleca întocmai ca un câine lihnit, fără pic de mândrie; după ce a isprăvit şi a golit cana cu bere, l-am potopit iar cu întrebările.

— Când ai văzut-o prima oară?

— Ah, a mormăit el ştergându-se la gură cu mâneca. Eram pregătiţi de asediu în faţa unui oraş francez numit Orléans, siguri că vom învinge. La vremea aceea, înainte să apară ea, învingeam de fiecare dată. Noi aveam arcul cel lung, iar ei nu-l aveau; îi doboram ca la seceriş, parcă am fi tras la ţintă în snopi de paie. Eu eram arcaş. (S-a oprit, de parcă s-ar fi ruşinat că a umflat prea mult adevărul, şi şi-a îndreptat greşeala.) Eram făurar de săgeţi. Dar arcaşii noştri câştigau fiecare bătălie.

— Lasă asta, cum e cu Ioana?

— Păi, despre ea vă povestesc. Însă trebuie să înţelegeţi că francezii n-aveau nici o şansă de victorie. Oameni mai înţelepţi şi mai pricepuţi decât ea ştiau că sunt pierduţi. Pierdeau luptă după luptă.

— Dar ea? am şoptit.

— Ea spunea că aude voci, îngeri care-i vorbesc. Au îndemnat-o să meargă la prinţul francez – un nătâng, un nimeni –, să meargă la el şi să-l facă să-şi ia în primire tronul de rege şi pe urmă să ne alunge de pe pământurile noastre din Franţa. A izbutit să ajungă la rege şi i-a spus că neapărat trebuie să-şi ia în primire tronul şi s-o lase pe ea să-i conducă oştirea. El s-a gândit că poate fata are darul profeţiei, nu era sigur – dar n-avea nimic de pierdut. Soldaţii credeau în ea. Era o simplă fată de la ţară, dar se îmbrăca în straie de ostaş, avea o flamură brodată cu crini şi îngeri. A trimis un sol la o biserică, unde omul a găsit o veche spadă de cruciat, exact acolo unde spusese ea că ar fi – stătuse ascunsă ani de zile.

— Chiar aşa?

Omul a râs, apoi a dat în tuse şi a scuipat.

— Cine ştie? Poate există ceva adevăr în asta. Ţii… prietena mea era încredinţată că Ioana e o fecioară sfântă, chemată de Dumnezeu să salveze Franţa de noi, englezii. Era încredinţată că n-o poate atinge tăişul sabiei. Că e un mic înger.

— Și cum era?

— O fată, o fată ca Domnia Voastră. Mărunţică, cu ochi strălucitori, plină de ea.

Am simţit că-mi tresaltă inima.

— Ca mine?

— Da, întocmai ca Domnia Voastră.

— Îi spuneau alţii mereu ce să facă? Îi spuneau că habar n-are de nimic?

Omul a clătinat din cap.

— Nu, nu, ea era comandantul! Îşi urma propria viziune despre ea însăşi. Conducea o oştire de peste patru mii de oameni şi s-a abătut asupra noastră în tabăra pe care ne-o făcuserăm lângă Orléans. Lorzii noştri n-au reuşit să-i hotărască pe soldaţi să pornească la luptă împotriva ei; eram îngroziţi doar văzând-o! Nimeni nu voia să ridice sabia împotriva ei. Toţi o credeam de neînvins. Am pornit către Jargeau, iar ea ne-a hăituit, atacând, mereu atacând. Eram îngroziţi cu toţii de ea! Juram că e vrăjitoare.

— Vrăjitoare sau călăuzită de îngeri? am vrut să ştiu.

El a zâmbit.

— Am văzut-o la Paris. N-avea nimic necurat. După cum arăta, ai fi zis că Dumnezeu însuşi o ţine în spinarea acelui cal voinic. Stăpânul meu a numit-o „floarea cavaleriei“. Zău aşa!

— Era frumoasă? am întrebat în şoaptă.

Eu, una, nu sunt frumoasă – o dezamăgire pentru mama, însă nu şi pentru mine, căci mă ridic deasupra vanităţii. Omul a clătinat din cap şi mi-a dat tocmai răspunsul pe care voiam să-l aud:

— Nu, nu era frumuşică, deloc frumuşică, nu era ca o fetişcană… dar răspândea lumină.

Am încuviinţat din cap. Simţeam că-n clipa aceea înţelegeam… totul.

— Se mai luptă şi acum?

— Micuţă neghioabă ce eşti, Dumnezeu să te aibă în paza lui! Nu, a murit. A murit, să mă gândesc… acum vreo douăzeci de ani.

— A murit?

— Sorţii s-au întors împotriva ei după încercuirea Parisului; am respins-o chiar de pe zidurile oraşului, însă a fost cât pe ce! Ia gândeşte-te: aproape a cucerit Parisul! Și apoi, la urmă, un soldat din Burgundia a tras-o jos de pe cal într-o luptă, a zis cerşetorul cu nepăsare. Ne-a oferit-o în schimbul unei răscumpărări, iar noi am omorât-o. Am ars-o pe rug pentru erezie.

Mă simţeam îngrozită.

— Dar spuneai că o călăuzeau îngerii!

— A urmat vocile pe care le auzea până la moarte, a răspuns el sec. Dar a fost cercetată şi era într-adevăr virgină. Era cu adevărat fecioara Ioana. Și a văzut limpede când a crezut că vom fi înfrânţi în Franţa. Cred că acum suntem pierduţi. Ea a făcut din regele francez un bărbat şi din soldaţii francezi – o armată. Nu era nici pe departe o fată obişnuită! Nu mă aştept să mai văd vreodată una ca ea. Ardea ca o torţă înainte s-o urcăm noi pe rug. Ardea în vâlvătaia Sfântului Duh.

Am tras aer în piept şi i-am şoptit:

— Eu sunt ca ea.

Omul mi-a privit chipul plin de încântare şi a râs.

— Nu, astea-s poveşti vechi! Nu înseamnă nimic pentru o fată ca Domnia Voastră. Ea a murit şi în curând va fi uitată. Cenuşa i-a fost împrăştiată, ca să nu-i poată ridica nimeni un altar.

— Dar Dumnezeu i-a vorbit ei, o fată, am şoptit. Nu i-a vorbit regelui, nici unui băiat, ci i-a vorbit unei fete!

Bătrânul soldat a încuviinţat din cap.

— Nu mă îndoiesc că era sigură de asta, a zis el. Nu mă îndoiesc că auzea glasurile îngerilor. Negreşit că le auzea; altminteri n-ar fi putut face ce-a făcut.

Am auzit vocea ascuţită a guvernantei mele strigându-mă din uşa de la intrare şi am întors capul preţ de o clipă, în timp ce soldatul îşi ridica sacul şi îl sălta în spinare.

— Dar e adevărat? l-am întrebat cu o stăruinţă neaşteptată, văzându-l că porneşte cu paşi mari şi domoli spre curtea grajdurilor şi spre poarta ce dădea în drumul mare.

— Poveşti de oştean, a răspuns el nepăsător. Puteţi să le uitaţi şi s-o uitaţi şi pe ea; de mine, Dumnezeu ştie că n-o să-şi amintească nimeni.

L-am lăsat să plece, dar pe Ioana n-am uitat-o şi n-o voi uita niciodată. Mă rog ei, spunându-i pe nume şi cerându-i să mă călăuzească, închid ochii şi încerc s-o văd. Din ziua aceea, fiecărui oştean care vine la uşa conacului Bletsoe să cerşească de mâncare i se spune să aştepte, căci micuţa lady Margaret vrea să-l vadă. Îi întreb pe toţi dacă au fost la Les Augustins, la Les Tourelles, la Orléans, la Jargeau, la Beaugency, la Patay, la Paris… Îi cunosc victoriile tot atât de bine cum cunosc numele satelor învecinate din Bedfordshire. Unii oşteni au luat parte la aceste bătălii, alţii chiar au văzut-o. Toţi vorbesc despre o fată mărunţică, suită în şaua unui cal mare, cu o flamură deasupra capului, zărită în treacăt acolo unde încleştarea bătăliei era mai aprigă, o fată ca un prinţ, care jurase să aducă ţării ei pacea şi izbânda şi se dăruise slujirii lui Dumnezeu, o simplă fată, o simplă fată ca mine – dar o eroină.

A doua zi dimineaţă, la micul dejun, aflu de ce nu mi s-a dat voie să mă rog toată noaptea. Mama mă vesteşte că trebuie să mă pregătesc de călătorie, o călătorie lungă. Îmi spune cu un glas liniştit:

— Mergem la Londra. La curte.

Gândul călătoriei la Londra mă încântă la culme, dar am grijă să nu mă bucur ca o fată vanitoasă şi mândră. Plec capul şi şoptesc:

— Cum doreşti, milady mamă.

Ăsta e cel mai bun lucru din câte se puteau întâmpla! Căminul meu de la Bletsoe, din inima comitatului Bedfordshire, e atât de paşnic şi de monoton încât n-am nici un prilej de-a înfrunta primejdiile lumii. Nu există ispite de învins şi nimeni nu mă vede, în afară de servitori şi de fraţii mei vitregi şi surorile mele vitrege, mai mari cu toţii, care mă cred o copiliţă fără pic de însemnătate. Încerc să mă gândesc la Ioana, păscând oile tatălui ei în Domrémy, îngropată întocmai ca mine în mijlocul câmpurilor noroioase. Ea nu se plângea că se plictiseşte la ţară; aştepta şi pândea cu urechea ciulită vocile care aveau s-o cheme la măreţie. Trebuie să fac şi eu acelaşi lucru.

Mă întreb dacă acest ordin de-a merge la Londra e vocea pe care o aşteptam, chemându-mă în clipa asta la măreţie. Ne vom afla la curtea bunului rege Henric al VI-lea. Negreşit mă va primi cu braţele deschise, ca pe o rudă foarte apropiată – la urma urmei, sunt aproape verişoara lui. Bunicul lui şi bunicul meu erau fraţi vitregi, iar asta înseamnă o înrudire foarte strânsă când unul dintre oamenii cu pricina e rege, iar celălalt nu; pe deasupra, regele însuşi a dat o lege prin care a recunoscut neamul Beaufort, familia mea, drept legitimă, deşi nu de viţă regească. De bună seamă, mă va vedea în lumina sfinţeniei despre care toţi spun că sălăşluieşte în el. Mă va întâmpina ca pe o rudă şi un spirit înrudit. Dar dacă hotărăşte că trebuie să rămân cu el la curte? De ce nu? Și dacă vrea să mă ia drept sfetnic, cum a luat-o Delfinul pe Ioana d’Arc? Îi sunt verişoară de-al doilea şi aproape că am vedenii cu sfinţi. N-am decât nouă ani, dar aud glasurile îngerilor şi, când mi se dă voie, mă rog toată noaptea. Dacă m-aş fi născut băiat, acum aş fi fost aproape prinţ de Wales. Câteodată mă întreb dacă ceilalţi îşi doresc să mă fi născut băiat şi din pricina asta sunt orbi la strălucirea luminii mele lăuntrice. E oare cu putinţă să fie atât de plini de păcatul mândriei faţă de rangul pe care îl ocupăm, încât să-şi dorească să fi fost băiat şi să nu ia în seamă măreţia a ceea ce sunt, ca o copilă sfântă?

— Da, milady mamă, rostesc supusă.

— Nu pari prea încântată. Nu vrei să ştii de ce mergem?

Cu disperare!

— Ba da, te rog.

— Te înştiinţez cu părere de rău că logodna ta cu John de la Pole trebuie să ia sfârşit. Era o partidă bună la vremea când a fost încheiată, pe când aveai şase ani, însă acum trebuie s-o respingi. Te vei înfăţişa dinaintea unui grup de judecători care te vor întreba dacă vrei ca logodna ta să ia sfârşit şi vei spune că da. Înţelegi?

Sună foarte neliniştitor!

— Dar nu voi şti ce să spun!

— Vei încuviinţa doar sfârşitul logodnei tale. Vei spune da şi atât.

— Și dacă mă întreabă de cred ori nu că asta-i voia Domnului? Dacă mă întreabă de-i răspunsul la rugăciunile mele?

Ea oftează, de parcă aş obosi-o.

— Nu te vor întreba aşa ceva.

— Și ce se va întâmpla pe urmă?

— Alteţa Sa regele îţi va numi un nou tutore, iar acesta, la rândul lui, te va da de soţie bărbatului ales de el.

— O altă logodnă?

— Da.

— Nu pot să mă duc la o abaţie? întreb foarte încet, deşi ştiu ce-mi va răspunde – nimeni nu-mi preţuieşte darurile spirituale. Acum, că sunt eliberată de această logodnă, nu pot să mă duc?

— Fireşte că nu poţi să te duci la o abaţie, Margaret. Nu fi proastă! Datoria ta e să zămisleşti un fiu şi moştenitor, un băiat pentru familia noastră, Beaufort, o tânără rubedenie pentru regele Angliei, un băiat pentru Casa de Lancaster. Dumnezeu mi-e martor, Casa de York are destui băieţi! Trebuie să avem şi noi unul. Tu ni-l vei da pe băiatul nostru.

— Dar cred că am o chemare…

— Eşti chemată să fii mama următorului moştenitor Lancaster, îmi taie ea vorba. Ambiţia asta e îndeajuns de mare pentru orice fată. Acum du-te şi găteşte-te de plecare! Femeile tale ţi-au împachetat deja veşmintele; trebuie doar să-ţi iei păpuşa pentru călătorie.

Îmi iau păpuşa, precum şi cărticica mea de rugăciuni, copiată cu grijă. Știu să citesc în franceză, desigur, şi în engleză, însă latina şi greaca nu le înţeleg şi mama nu-mi îngăduie să am un preceptor. Zice că fetele nu merită educate. Aş vrea să pot citi Evanghelia şi rugăciunile în latină, dar nu pot, iar tălmăcirile în engleză sunt rare şi scumpe. Băieţilor li se predau latina şi greaca, precum şi alte materii; fetele, însă, trebuie să fie în stare doar să citească şi să scrie, să coasă, să ţină socotelile casei, să facă muzică şi să guste poezia. Dacă aş fi stareţă, aş avea la îndemână o bibliotecă mare şi aş putea pune scribii să copieze toate lucrările pe care aş vrea să le citesc. Le-aş putea cere novicelor să-mi citească toată ziua. Aş fi o femeie învăţată şi nu o copilă needucată, la fel de proastă ca orice fată de rând.

Poate că, dac-ar fi trăit, tata m-ar fi învăţat latina. Era un cititor şi un scriitor împătimit – măcar atât ştiu despre el. A petrecut ani mulţi în captivitate în Franţa, studiind în fiecare zi. Dar a murit cu doar câteva zile înainte să împlinesc un an. Naşterea mea a fost atât de lipsită de însemnătate pentru el, încât se afla în campanie militară în Franţa, încercând să-şi redobândească averea, când mama s-a retras pentru naştere, şi s-a întors acasă doar cu câteva zile înainte să împlinesc un an, iar atunci a murit, aşa că n-a avut vreme să mă cunoască, să-mi cunoască înzestrările.

Ne va lua trei zile ca să ajungem la Londra. Mama va merge călare pe calul ei, însă eu trebuie să urc în şaua dublă, în spatele unuia dintre rândaşi. Îl cheamă Wat şi se crede un mare crai în grajduri şi la bucătărie. Îmi face cu ochiul, de parcă mi-ar putea trece prin cap să fiu prietenă cu unul ca el, iar eu mă încrunt, ca să-i aduc aminte că eu sunt o Beaufort şi el e un nimeni. Mă aşez în spatele său şi sunt nevoită să mă prind zdravăn de cureaua lui din piele, iar când mă întreabă: „Stai bine şi te ţii strâns? Binişor, strânsişor?“, încuviinţez din cap cu răceală, ca să-l previn că nu vreau să-mi vorbească tot drumul până la Ampthill.

Se pune în schimb pe cântat, ceea ce-i la fel de rău. Cântă doine de dragoste şi de fânărit, cu o voce curată şi înaltă, iar soldaţii care călăresc alături de noi, ca să ne apere de cetele înarmate ce cutreieră în ultima vreme întreaga Anglie, i se alătură şi cântă şi ei. Aş vrea ca mama să le poruncească să tacă – sau măcar să le ceară să cânte psalmi –, dar ea e fericită să călărească sub soarele călduţ al primăverii şi, când ajunge în dreptul meu, îmi zâmbeşte zicând:

— Nu mai avem mult, Margaret. Vom petrece noaptea la Abbots Langley şi vom pleca mai departe spre Londra mâine. Nu eşti prea obosită?

Cei care ar trebui să se ocupe de mine m-au pregătit atât de prost încât n-am fost învăţată să călăresc, aşa că nu mi se îngăduie nici măcar să stau în spinarea unui cal al meu, dus de cineva de căpăstru, nici când intrăm în Londra şi sute de târgoveţi de pe străzi, din pieţe şi din prăvălii cască gura la trecerea alaiului nostru de cincizeci de oameni. Cum să mă înfăţişez drept eroina care va salva Anglia, dacă trebuie să salt în şa în spatele lui Wat, cu mâna încleştată pe centura lui, ca târâtura satului mergând la un târg de gâşte? Nu arăt câtuşi de puţin ca o moştenitoare a Casei de Lancaster. Nici măcar nu stăm la curte, ci tragem la un han, fiindcă ducele de Suffolk, tutorele meu, a căzut într-o dizgraţie cumplită şi acum e mort, aşa că nu putem locui în palatul lui. Îi spun Sfintei Fecioare că nu avem o locuinţă a noastră ca lumea în Londra, dar apoi mă gândesc că şi Ea a fost silită să se mulţumească cu un han de rând în Betleem, când Irod avea cu siguranţă încăperi libere în palatul lui. De bună seamă, trebuie să fi fost alegeri mai bune decât un grajd – dacă ne gândim cine era Ea. Aşadar încerc să mă resemnez, întocmai ca Ea.

Măcar voi avea parte de veşminte noi înainte să mergem la curte ca să renunţ la logodna mea. Milady mama mea cheamă la han croitorii şi cusătoresele şi mi se iau măsuri pentru o rochie minunată. Se zice că doamnele de la curte poartă bonete conice înalte, atât de înalte încât o femeie trebuie să plece capul pentru a trece pragul unei uşi înalte de şapte picioare¹. Reginei, Margareta de Anjou, îi plac hainele frumoase şi poartă o culoare nouă, roşu rubiniu, făcută cu o vopsea născocită de curând; se zice că e roşie ca sângele. Mama cere să mi se coasă o rochie de un alb îngeresc, pentru ca deosebirea să fie cât mai mare, şi pune să fie garnisită cu trandafirii roşii de Lancaster, ca să le amintească tuturor că, deşi sunt doar o fată de nouă ani, sunt moştenitoarea casei noastre. Abia când veşmintele sunt gata putem lua o barjă în josul fluviului ca să spun că mă împotrivesc logodnei mele şi să fiu prezentată la curte.

Împotrivirea se dovedeşte a fi o dezamăgire uriaşă. Trag nădejde că mi se vor pune întrebări şi că, stând în picioare în faţa judecătorilor, cu glas sfios, dar limpede, voi spune că ştiu de la însuşi Dumnezeu că John de la Pole nu e sortit să-mi fie soţ. Mă închipui dinaintea unui şir de judecători, uluindu-i precum Pruncul Isus la sinagogă. Mă gândeam că voi putea spune c-am avut un vis care mi-a arătat că nu trebuie să mă mărit cu el, fiindcă am o soartă mai măreaţă: Dumnezeu însuşi m-a ales ca să salvez Anglia! Voi fi regina Angliei şi mă voi semna Margaret Regina: Margaret R. Dar n-am nici un prilej să le vorbesc, să strălucesc. Totul e aşternut pe hârtie înainte de sosirea noastră şi mi se îngăduie să spun doar „Mă împotrivesc“ şi să-mi scriu numele dedesubt – doar Margaret Beaufort, iar treaba e înfăptuită. Nimeni nu mă întreabă nici măcar ce părere am despre asta.

Mergem să aşteptăm la uşa sălii de primire, iar la un moment dat unul dintre oamenii regelui iese şi strigă: „Lady Margaret Beaufort!“ şi toţi se uită în jur să mă vadă. Trăiesc o clipă, o clipă de-a dreptul minunată, când simt toate privirile aţintite asupra mea, şi-mi aduc aminte să plec ochii şi să dispreţuiesc deşertăciunea lumească, după care mama porneşte prima spre sala de primire a regelui.

Regele şade pe tronul lui impunător, cu baldachinul nobiliar deasupra, iar alături se află un tron de aproape aceeaşi mărime, pentru regină. Aceasta e bălaie şi cu ochi căprui, cu o faţă rotundă ca o budincă şi nas drept. Mă gândesc că e frumoasă şi pare răzgâiată, iar lângă ea, regele, e blond şi palid. Nu pot spune că văd la el, la această primă cercetare, vreo mare lumină a sfinţeniei – arată cât se poate de obişnuit. Îmi zâmbeşte când intru şi fac o reverenţă, însă regina se uită de la trandafirii roşii brodaţi pe poala rochiei mele până la coroniţa ce-mi ţine vălul şi apoi priveşte într-o parte, de parcă n-ar avea o părere prea grozavă despre mine. Pesemne că, fiind franţuzoaică, nu înţelege cine sunt. Cineva ar fi făcut bine să-i spună că, dacă nu zămisleşte un prunc, va trebui găsit alt băiat care să fie moştenitorul Casei de Lancaster şi că s-ar putea foarte bine să fie al meu. Atunci m-ar fi privit cu mai multă luare-aminte, sunt încredinţată. Dar e laică – francezii pot fi cumplit de laici, mi-am dat seama de asta din lecturile mele. Sunt încredinţată că ea n-ar fi văzut nici măcar lumina fecioarei Ioana. Nu mă miră faptul că nu mă preţuieşte.

Alături de ea se află o femeie grozav de frumoasă – poate cea mai frumoasă din câte am văzut vreodată. Poartă o rochie albastră, ţesută cu un fir de argint ce o face să scânteieze precum oglinda apei. Ai zice că e acoperită de solzi, ca un peşte. Mă vede privind-o lung şi-mi zâmbeşte, lucru care-i face chipul să se lumineze de o frumuseţe caldă precum lumina soarelui pe apă, într-o zi de vară.

— Cine e? o întreb în şoaptă pe mama, care mă ciupeşte de braţ ca să-mi aducă aminte să nu vorbesc.

— Jacquetta Rivers. Nu te mai holba! se răsteşte ea, ciupindu-mă iar de braţ, ca să-mi dau seama unde mă aflu.

Fac o reverenţă foarte adâncă şi-i zâmbesc regelui.

— Încredinţez ocrotirea fiicei voastre mult iubiţilor mei fraţi vitregi, Edmund şi Jasper Tudor, îi spune regele mamei. Poate să locuiască împreună cu voi până când îi vine vremea să se mărite.

Regina se uită într-o parte şi-i şopteşte ceva Jacquettei, care se apleacă înainte s-o asculte, ca o salcie pe malul unui pârâu, cu vălul unduind în jurul bonetei înalte. Regina nu pare prea încântată de această veste, însă eu sunt de-a dreptul năucită. Aştept să-mi ceară cineva încuviinţarea ca să-i pot lămuri că sunt hărăzită unei vieţi de sfinţenie, însă mama se mulţumeşte să facă o reverenţă şi să se retragă, iar apoi păşeşte altcineva în faţă şi pare că totul s-a isprăvit. Regele abia dacă s-a uitat la mine; nu ştie nimic despre mine, nimic mai mult decât ştia înainte să intru în încăpere, şi totuşi m-a încredinţat unui nou tutore, unui nou străin. Cum e cu putinţă să nu-şi dea seama că sunt o copilă de o sfinţenie aparte, cum a fost şi el? Oare nu voi avea prilejul să-i spun despre genunchii mei de sfântă?

— Pot să vorbesc? o întreb în şoaptă pe mama.

— Nu, fireşte că nu!

Atunci de unde să afle el cine sunt, dacă Dumnezeu nu se grăbeşte să-i spună?

— Și ce urmează mai departe?

— Aşteptăm până când regele îi primeşte pe ceilalţi solicitanţi, iar apoi mergem să luăm cina.

— Nu, voiam să spun, ce se întâmplă cu mine?

Mama mă priveşte cu aerul că sunt neghioabă dacă nu înţeleg.

— Vei fi logodită din nou. N-ai auzit, Margaret? Aş vrea să fii mai cu băgare de seamă. Există o partidă şi mai bună pentru tine! Vei fi mai întâi pupila şi apoi soţia lui Edmund Tudor, fratele vitreg al regelui. Băieţii Tudor sunt fiii reginei Caterina de Valois, mama regelui, din a doua ei căsătorie, cea cu Owen Tudor. Sunt doi fraţi Tudor, Edmund şi Jasper, amândoi mari favoriţi ai regelui. Amândoi de viţă pe jumătate regească, amândoi bine văzuţi. Tu te vei căsători cu cel mare.

— Nu va vrea să mă întâlnească mai întâi?

— De ce să vrea?

— Ca să vadă dacă mă place…

Mama clatină din cap.

— Nu pe tine te vor, ci pe fiul pe care-l vei naşte.

— Dar am numai nouă ani!

— El poate aştepta până faci doisprezece.

— Atunci mă voi căsători?

— Fireşte, răspunde ea cu aerul că sunt proastă dacă întreb aşa ceva.

— Și el câţi ani va avea?

Se gândeşte o clipă.

— Douăzeci şi cinci.

Clipesc, apoi o întreb:

— Și unde va dormi?

Mă gândesc la casa de la Bletsoe, în care nu există un şir de încăperi nelocuite pentru un bărbat tânăr şi voinic şi pentru suita acestuia, nici pentru fratele lui mai mic. Mama râde.

— O, Margaret! Nu vei rămâne acasă cu mine. Vei merge să locuieşti împreună cu el şi cu fratele lui în palatul Lamphey, în Ţara Galilor.

Clipesc iarăşi.

— Milady mamă, mă trimiţi să locuiesc cu doi bărbaţi în toată firea, în Ţara Galilor, singură? Când împlinesc doisprezece ani?

Ea ridică din umeri cu aerul că îi pare rău, dar nu se poate face nimic.

— E o partidă bună. Sânge regesc de ambele părţi ale căsătoriei. Dacă naşti un fiu, dreptul lui la tron va fi foarte puternic. Eşti verişoară cu regele şi soţul tău e fratele vitreg al regelui. Băiatul pe care-l vei naşte îl va ţine pe Richard de York la distanţă pentru totdeauna. Gândeşte-te la asta; nu te gândi la nimic altceva!

1. Unitate de măsură pentru lungime egală cu 30,5 cm (n.r.).

August 1453

Mama îmi spune că timpul va trece repede, dar fireşte că nu se întâmplă aşa. Zilele se lungesc la nesfârşit şi nu se întâmplă niciodată nimic. Fraţii şi surorile mele vitrege din prima căsătorie a mamei cu un bărbat din familia St. John nu-mi arată mai multă cinstire acum, că urmează să mă mărit cu un Tudor, decât îmi arătau când urma să mă căsătoresc cu un De la Pole. Dimpotrivă, acum râd de mine pentru că voi merge să trăiesc în Ţara Galilor, despre care îmi spun că e un ţinut locuit de balauri şi vrăjitoare, unde nu există drumuri, ci doar castele uriaşe în păduri întunecate, în care vâlvele apelor ţâşnesc din fântâni arteziene şi-i vrăjesc pe bărbaţii muritori, iar lupii cutreieră în haite mari, mâncătoare de oameni. Nu se schimbă absolut nimic, până într-o seară când, la rugăciunea de familie, mama rosteşte numele regelui cu mai multă evlavie decât de obicei şi trebuie să rămânem toţi în genunchi încă o jumătate de ceas ca să ne rugăm pentru sănătatea regelui Henric al VI-lea, în aceste vremuri de grea cumpănă pentru el, şi s-o implorăm pe Sfânta Fecioară ca noul prunc, aflat acum în pântecul regesc al reginei, să fie băiat şi un nou prinţ al Casei de Lancaster.

Nu spun „Amin“ la rugăciunea pentru sănătatea reginei, fiindcă sunt de părere că n-a fost prea binevoitoare cu mine, plus că un copil născut de ea îmi va lua locul ca următorul moştenitor Lancaster. Nu mă rog să nu nască un prunc viu, căci asta ar însemna să doresc de rău şi de asemenea să săvârşesc păcatul invidiei; dar lipsa mea de ardoare în rugăciuni va fi înţeleasă, sunt încredinţată, de Sfânta Fecioară, care e împărăteasa cerurilor şi înţelege tot ce ţine de moştenire şi cât de greu e să te numeri printre moştenitorii tronului, dar să fii fată. Orice s-ar întâmpla în viitor, nu voi putea fi niciodată regină; nimeni n-ar accepta asta. Dar dacă voi naşte un fiu, el va avea un drept temeinic de-a deveni rege. Desigur, şi Sfânta Fecioară a avut un băiat, lucru dorit de toată lumea, şi aşa a devenit Maica Domnului şi împărăteasa cerurilor şi a putut să se semneze Maria Regina: Maria R.

Aştept până când fraţii şi surorile mele vitrege o iau înainte, grăbindu-se să cineze, şi apoi o întreb pe mama de ce ne rugăm atât de fierbinte pentru sănătatea regelui şi ce vrea să spună prin „vremuri de grea cumpănă“. Faţa îi e încordată de îngrijorare.

— Am primit astăzi o scrisoare de la Edmund Tudor, noul tău tutore. Mă înştiinţează că regele a căzut într-un fel de somn. Nu spune nimic şi nu face nimic; şade nemişcat, cu ochii în pământ, şi nimic nu-l trezeşte.

— Îi vorbeşte Dumnezeu?

Ea pufneşte uşor, supărată.

— Eh, cine ştie? Cine ştie? Sunt sigură că pioşenia îţi face mare cinste, Margaret. Dar de bună seamă, dacă Dumnezeu îi vorbeşte regelui, n-a ales cel mai nimerit moment pentru aşa ceva. Dacă regele dă vreun semn de slăbiciune, ducele de York se va folosi negreşit de prilej ca să pună mâna pe putere. Regina s-a înfăţişat dinaintea parlamentului ca să ceară pentru sine toate puterile regelui, însă acesta nu va avea niciodată încredere în ea. Îl va numi regent pe Richard, ducele de York, în locul ei. E un lucru sigur. Iar atunci vom fi conduşi de Casa de York şi vei vedea că soarta noastră va suferi o schimbare în rău.

— Ce schimbare?

— Dacă regele nu-şi vine în fire, vom fi conduşi de Richard de York în locul său, iar el şi familia lui se vor bucura de o regenţă lungă până când va creşte pruncul reginei şi va deveni bărbat. Vor avea înainte ani întregi ca să pună mâna pe cele mai bune cinuri din sânul Bisericii, din Franţa şi din cele mai alese palate ale Angliei. (Porneşte iute în faţa mea spre sala cea mare, mânată de propria-i enervare.) Mă pot aştepta să vină la mine şi să-ţi desfacă logodna. Nu te vor lăsa să fii logodită cu un Tudor de Lancaster. Vor vrea să te măriţi cu un bărbat din casa lor, aşa încât fiul tău să fie moştenitorul lor, iar eu va trebui să-i înfrunt, dacă o fi să dăinuie Casa de Lancaster prin tine. Lucrul ăsta-mi va atrage duşmănia lui Richard de York şi ani de necazuri.

— Dar de ce are atâta însemnătate? întreb, aproape alergând ca să ţin pasul cu ea pe coridorul lung. Suntem cu toţii de viţă regească. De ce trebuie să fim rivali? Suntem cu toţii Plantageneţi, ne tragem din Edward al III-lea. Suntem veri cu toţii. Richard, ducele de York, e văr cu regele, aşa cum îi sunt şi eu verişoară.

Mama se întoarce spre mine mânioasă şi rochia ei mătură ierburile parfumate aşternute pe pardoseală, stârnind mirosul de levănţică.

— Poate ne tragem din aceeaşi familie, însă tocmai din cauza asta nu suntem prieteni, căci suntem rivali la tron. Care certuri sunt mai aprige decât cele de familie? Poate că suntem veri, dar ei fac parte din Casa de York, iar noi, din Casa de Lancaster. Să nu uiţi asta niciodată! Noi, Casa de Lancaster, suntem urmaşii direcţi ai lui Edward al III-lea, prin fiul lui, John de Gaunt. Urmaşii direcţi! Pe când cei din Casa de York îşi pot trasa descendenţa numai până la Edmund, fratele mai mic al lui John de Gaunt. Sunt o spiţă de mai mică însemnătate: nu se trag din moştenitorul lui Edward, ci dintr-un frate mai mic al acestuia. Pot moşteni tronul Angliei doar dacă nu mai rămâne nici un băiat Lancaster. Și atunci – gândeşte-te, Margaret! – ce crezi că nădăjduiesc ei când regele Angliei cade în somn şi pruncul lui nu s-a născut încă? La ce crezi că visează, când tu eşti moştenitorul Casei de Lancaster, dar eşti fată şi nici măcar nu te-ai măritat, darămite să fi născut un fiu?

— Vor vrea să mă mărit cu un bărbat din casa lor? întreb, descumpănită de gândul unei noi logodne.

Mama râde scurt.

— Ori asta… ori, drept să-ţi spun, vor vrea mai curând să te vadă moartă.

Vorbele astea mă fac să amuţesc. Gândul că o întreagă familie, o casă măreaţă precum cea de York, mi-ar dori moartea e înspăimântător.

— Dar de bună seamă că regele se va trezi, nu? Și atunci totul va fi bine. Și pruncul lui ar putea fi băiat. Iar atunci el va fi moştenitorul Lancaster şi totul va fi bine.

— Roagă-te la Dumnezeu ca regele să se trezească degrabă, spune mama. Dar ar trebui să te rogi să nu existe un prunc care să-ţi ia locul. Roagă-te la Dumnezeu să te putem vedea măritată şi în patul soţului tău fără întârziere, căci nimeni nu e în siguranţă în faţa ambiţiilor Casei de York.

Octombrie 1453

Regele visează mai departe, surâzând în somnul lui cu ochii deschişi. Singură în odaia mea, încerc să şed pe jilţ, aşa cum se zice că şade el, şi să-mi aţintesc privirea la scândurile duşumelei, poate Dumnezeu va veni la mine aşa cum a venit la rege. Încerc să rămân surdă la zgomotele din curtea grajdurilor, dincolo de fereastra mea, şi la cântecele răsunătoare din spălătorie, unde cineva loveşte rufăria de scândura de spălat. Încerc să-mi las sufletul să plutească spre Dumnezeu şi să simtă adânca împăcare ce trebuie să scalde sufletul regelui, astfel că nu vede chipurile îngrijorate ale sfetnicilor săi şi rămâne orb chiar şi la soţia lui, când aceasta îi pune în braţe fiul nou-născut şi-i spune să se trezească şi să-l salute pe micul prinţ Edward, moştenitorul tronului Angliei. Chiar şi atunci când, cuprinsă de mânie, ea îi strigă în faţă că trebuie să se trezească, fiindcă altfel Casa de Lancaster va fi distrusă.

Încerc să mă las răpită întru Domnul, aşa cum e regele, însă cineva vine de fiecare dată şi-mi bate în uşă cu putere, ori mă strigă de pe coridor să mă duc să fac o treabă sau alta, iar atunci sunt târâtă iarăşi în lumea obişnuită a păcatului şi mă trezesc. Pentru Anglia, e de neînţeles că regele nu se trezeşte; şi în vreme ce el şade nemişcat, auzind numai şoaptele îngerilor, bărbatul care s-a învestit singur regent al Angliei, Richard, ducele de York, ia în mâinile sale frâul domniei şi începe să se poarte de parcă ar fi el însuşi rege, astfel încât regina Margareta trebuie să-şi strângă în jur prietenii şi să-i prevină că s-ar putea să aibă nevoie de ajutorul lor ca să-şi apere fiul. Numai această simplă înştiinţare e de-ajuns ca să stârnească nelinişte. Pe tot cuprinsul Angliei, bărbaţii încep să-şi adune oştirea şi să cumpănească dacă le-ar fi mai bine sub cârmuirea unei regine franţuzoaice urâtă de toată lumea, cu un mic prinţ adevărat în braţe, sau urmându-l pe Richard de York, englezul cel chipeş şi iubit, încotro îl va purta ambiţia.

Vara anului 1455

E ziua nunţii mele – a sosit în sfârşit. Aştept la uşa bisericii, îmbrăcată cu cea mai bună rochie pe care o am, cu centura strânsă bine în jurul coastelor şi cu mânecile cumplit de largi înecându-mi braţele subţiri şi mâinile mici. Boneta conică e atât de grea încât îmi plec capul sub suportul din sârmă şi sub acoperământul înalt. Unduirea vălului prins în vârful bonetei îmi ascunde revolta palidă. Mama stă lângă mine, ca să mă însoţească până la tutorele meu, Edmund Tudor, care a hotărât – aşa cum ar hotărî neîndoielnic orice tutore înţelept – că interesele mele vor fi servite cel mai bine prin căsătoria cu el: s-a socotit singur drept cea mai bună alegere pentru apărarea intereselor mele.

— Mi-e frică! îi şoptesc mamei.

Ea se uită în jos la mine. Îi ajung cu capul doar până la umăr. Am doisprezece ani, dar încă mai arăt a fetiţă, cu pieptul neted ca o scândură şi fără fir de păr pe trupul acoperit de straturi groase de ţesături bogate. A trebuit să mi se căptuşească corsetul cu pânză pentru a da impresia că am sâni. Sunt o copilă trimisă să îndeplinească îndatoriri de femeie.

— N-ai nici o pricină să te temi, răspunde ea sec.

Mai încerc o dată.

— Credeam că voi rămâne fecioară, ca Ioana d’Arc, spun punându-i mâna pe mânecă pentru a-i atrage luarea-aminte. Știi că asta am crezut. Asta am crezut întotdeauna. Voiam să merg la o mănăstire. Și acum vreau. Se poate să am chemare. Se poate să fie voia lui Dumnezeu. Ar trebui să cerem sfatul cuiva! Am putea să-l întrebăm pe preot. Am putea să-l întrebăm acum, până nu e prea târziu! Dacă Dumnezeu mă vrea pentru El? Atunci ar fi o blasfemie să mă căsătoresc!

Mama se întoarce, îmi ia mâna rece într-ale ei şi-mi spune serioasă:

— Margaret, trebuie să ştii că nu vei putea alege niciodată cum să-ţi trăieşti viaţa! Eşti fată, iar fetele n-au de ales. Nu vei putea nici măcar să-ţi alegi singură soţul: faci parte din familia regală. Soţul ţi-l vor alege întotdeauna alţii. Celor de sânge regal nu le e îngăduit să aleagă singuri cu cine se căsătoresc. Știi doar lucrul ăsta. Și în sfârşit, faci parte din Casa de Lancaster. Nu poţi alege cui să-ţi dăruieşti loialitatea. Trebuie să-ţi slujeşti casa, familia şi soţul. Ţi-am îngăduit să visezi şi să citeşti, dar a sosit timpul să laşi deoparte poveştile şi visele caraghioase şi să-ţi faci datoria. Nu-ţi închipui că poţi să fii ca tatăl tău şi să fugi de datorie! El a ales scăparea laşului; tu n-ai voie să faci asta.

Pomenirea neaşteptată a tatălui meu mă năuceşte. Mama nu vorbeşte despre al doilea soţ al ei, tatăl meu, decât în cel mai nelămurit şi mai ocolit chip. Sunt gata să întreb: „Cum a fugit? Ce înseamnă scăparea laşului?“, dar uşile bisericii se deschid şi trebuie să păşesc înainte, să-l iau de mână pe noul meu soţ şi să jur în faţa preotului că-i voi fi soţie. Îi simt mâna mare prinzând-o pe a mea şi-i aud vocea adâncă răspunzând la întrebări, pe când eu doar şoptesc. Îmi pune pe deget un inel greu, din aur galic, şi trebuie să-mi ţin mâna strânsă ca să-l împiedic să cadă. E mult prea mare pentru mine. Ridic ochii spre soţul meu, uluită că el crede că o astfel de căsătorie poate să meargă, când inelul lui e prea mare pentru mâna mea şi eu am doar doisprezece ani, iar el are de două ori şi ceva vârsta mea: un bărbat călit în lupte şi plin de ambiţie. E un bărbat dur, dintr-o familie însetată de putere. Iar eu sunt încă o copilă ce tânjeşte după o viaţă spirituală şi se roagă ca oamenii să vadă că e deosebită. Acesta e încă unul din multele lucruri de care se pare că nu-i pasă nimănui în afară de mine.

Trebuie să-mi încep viaţa de femeie căsătorită în palatul Lamphey din Pembrokeshire, comitat aflat în mijlocul groaznicei Ţări a Galilor. În primele luni n-am vreme să duc dorul mamei şi al familiei mele, căci totul e atât de diferit încât trebuie să deprind obiceiuri cu desăvârşire noi. Îmi petrec cea mai mare parte a timpului cu servitorii şi slujnicele din castel. Soţul meu şi fratele lui vin şi pleacă întocmai ca nişte furtuni. Mi-am adus cu mine guvernanta şi servitoarea de-acasă, dar toţi ceilalţi îmi sunt străini. Vorbesc galica şi se holbează la mine când încerc să le cer un pahar cu bere slabă sau un urcior cu apă de spălat. Tânjesc atât de tare după un chip prietenos de acasă, încât m-aş bucura să-l văd chiar şi pe Wat, rândaşul.

Castelul se află într-un ţinut pustiu. În jur nu sunt decât munţi înalţi şi cer. Pot să zăresc norii de ploaie apropiindu-se ca o perdea udă cu jumătate de ceas înainte să se reverse pe acoperişurile de ardezie cenuşie şi pe zidurile vrâstate de ploaie. Capela e o clădire friguroasă şi neîngrijită, iar preotul slujeşte foarte prost; nici măcar nu-mi vede cucernicia neobişnuită. Merg deseori acolo să mă rog şi lumina se revarsă prin fereastra de la asfinţit pe capul meu plecat, însă nimeni nu bagă măcar de seamă. Londra se află la o depărtare de nouă zile de călătorie istovitoare; fostul meu cămin e la fel de departe. O scrisoare de la mama are nevoie de zece zile ca să ajungă la mine, dar ea îmi scrie foarte rar. Câteodată îmi pare că am fost răpită de pe un câmp de luptă şi sunt ţinută ostatică într-un ţinut duşman, întocmai ca tatăl meu. De bună seamă, nu m-aş putea simţi mai străină şi mai însingurată decât aici.

Cel mai rău dintre toate e că n-am mai avut nici o viziune din noaptea nunţii. Îmi petrec fiecare după-amiază în genunchi, închizând uşa odăii mele personale şi prefăcându-mă ocupată cu cusutul. Îmi petrec fiecare seară în capela umedă. Dar nu pogoară nimic asupra mea. Nici viziuni cu rugul, nici cu bătăliile, nici măcar fluturarea unei flamuri cu îngeri şi crini. Mă rog la Maica Domnului să-mi trimită o viziune cu fecioara Ioana, însă Ea nu-mi dăruieşte nimic şi, în cele din urmă, stând în genunchi, sprijinită pe călcâie, încep să mă tem că am fost sfântă doar cât am fost neprihănită; ca soţie n-am nimic aparte.

Nici un lucru din lume nu m-ar putea despăgubi pentru această pierdere. Am fost învăţată să mă socotesc fiica unui om de seamă şi moştenitoarea familiei regale, dar gloria mea venea din ştiinţa faptului că Dumnezeu îmi vorbeşte nemijlocit şi că El mi-a trimis viziunea cu fecioara Ioana. Mi-a trimis un înger îmbrăcat în cerşetor ca să-mi povestească totul despre ea. L-a numit pe William de la Pole tutorele meu pentru ca acesta – văzând-o pe Ioana în trecut – să recunoască la mine aceeaşi sfinţenie. Dar apoi, din cine ştie ce pricină, Dumnezeu a uitat cu desăvârşire acest plan înţelept şi m-a lăsat să ajung în grija unui soţ care nu se sinchiseşte câtuşi de puţin de sfinţenia mea şi care, prin consumarea brutală a jurămintelor de cununie, mi-a răpit fecioria şi viziunile într-o singură noapte cumplită. De ce să fiu întâi aleasă de Dumnezeu şi apoi părăsită de El, nu pot pricepe. Nu-i treaba mea să pun la îndoială voia Domnului, dar trebuie să mă întreb: de ce m-a ales, dacă a făcut-o doar ca să mă părăsească aici, în Ţara Galilor? De n-ar fi Dumnezeu, ai putea crede că a întocmit planurile foarte prost. Aici nu pot face absolut nimic şi, neîndoielnic, nimeni nu mă vede ca pe-o lumină vie! E chiar mai rău decât la Bletsoe, unde oamenii cel puţin se plângeau de sfinţenia mea fără măsură. Cei de-aici nici măcar n-o văd şi mă tem că sunt ascunsă sub un oboroc şi că nu pot face nimic ca să mă arăt ca lumină călăuzitoare a lumii.

Soţul meu e chipeş şi viteaz, bănuiesc. Ziua abia dacă-i văd, pe el şi pe fratele lui, căci umblă mereu călare, înăbuşind zeci de răscoale din ţinut pentru a păstra pacea regelui. Edmund e mereu în frunte, iar Jasper, fratele lui, îl însoţeşte ca o umbră. Până şi mersul le e la fel – Edmund înaintează cu paşi mari, iar Jasper se ţine pe urmele lui. Îi desparte doar un an ca vârstă. Prima oară când i-am văzut împreună i-am crezut gemeni. Au acelaşi păr roşcovan neplăcut şi acelaşi nas lung, subţire; amândoi sunt înalţi şi zvelţi acum, dar cred că vor pune osânză pe ei când vor fi mai în etate, lucru care se va întâmpla probabil destul de curând. Când vorbesc, îşi termină unul altuia frazele şi râd tot timpul de glume numai de ei ştiute. Mie mi se adresează foarte rar şi nu-mi spun niciodată ce ar trebui să fie atât de amuzant. Nutresc o fascinaţie deplină pentru arme şi sunt în stare să-şi petreacă toată seara vorbind despre întinderea corzii unui arc. Nu văd la ce-ar fi buni nici unul, nici celălalt în planul Domnului.

Castelul se află permanent în stare de alarmă, fiindcă prin preajmă se ivesc mereu cete războinice şi bande de soldaţi răzvrătiţi înarmaţi, care pradă satele învecinate. Aşa cum s-a temut mama că se va întâmpla când regele a căzut în somnul lui, pretutindeni sunt frământări, iar aici, desigur, mai rele ca oriunde altundeva, de vreme ce ţinutul e pe jumătate sălbatic din capul locului. Pe deasupra, venirea în fire a regelui n-a schimbat mare lucru, deşi oamenilor de rând li s-a spus să se bucure de ea, căci acum s-a îmbolnăvit iar şi unii spun că aşa va fi mereu: vom trăi cu un rege pe care nu ne putem bizui să rămână treaz. Lucru vădit, ăsta e un neajuns. Până şi eu înţeleg asta.

Oamenii se ridică la arme împotriva cârmuirii regelui, întâi plângându-se de birurile sporite pentru ca ţara să poată purta nesfârşitele războaie cu Franţa, iar acum plângându-se că războaiele s-au sfârşit, dar am pierdut tot ce-am câştigat sub domnia tatălui şi a bunicului regelui, domnitori mai viteji. Toată lumea o urăşte pe regină, care e franţuzoaică, fireşte, şi toţi spun pe şoptite că regele e sub papuc în căsnicia asta şi că ţara e condusă de o franţuzoaică şi că ar fi mai bine dacă ar conduce-o ducele de York.

Oricine are vreo pricină de-a se plânge de vecinul lui nu scapă prilejul să-i dărâme acestuia gardurile sau să-i ucidă pe furiş vânatul sau să-i fure lemnul, după care se stârneşte o bătaie şi Edmund trebuie să plece să facă dreptate cu o mână viguroasă şi hotărâtă. Drumurile sunt primejdioase pentru călători, din pricina cetelor de soldaţi rătăcitoare, care s-au închegat în Franţa şi au acum obiceiul de-a cutreiera după mâncare şi de-a răpi oameni. Când ies călare în şaua dublă, în spatele unui servitor, şi merg în cătunul îngrămădit împrejurul zidurilor castelului, trebuie să iau cu mine o gardă înarmată. Zăresc feţele albite şi ochii goi ai înfometaţilor şi nimeni nu-mi zâmbeşte, deşi ai putea crede că se bucură că noua stăpână a castelului caută de soarta lor – căci cine le va ţine partea pe pământ şi în ceruri, dacă nu eu? Însă nu înţeleg ce-mi spun oamenii, pentru că toţi vorbesc galica, iar dacă se apropie prea mult, servitorii coboară suliţele şi le poruncesc să se tragă înapoi. Vădit lucru, nu sunt o lumină pentru oamenii de rând din sat, aşa cum nu sunt nici pentru cei din palat. Am doisprezece ani; dacă oamenii nu văd acum că sunt o lumină într-o lume întunecată, când vor vedea? Dar cum ar putea cineva să vadă ceva aici, în nefericita Ţară a Galilor, unde nu desluşeşti nimic din pricina noroiului?

Jasper, fratele lui Edmund, locuieşte de fapt la câteva mile depărtare, la Castelul Pembroke, dar rareori se află acolo. E ori la curtea regală, încercând să împiedice ruperea înţelegerii precare dintre Casa de York şi rege pentru a păstra pacea în Anglia, ori la noi. Fie că porneşte călare ca să-l vadă pe rege sau se întoarce acasă, cu chipul plin de îngrijorare pentru că regele a căzut iarăşi în somnul lui, de fiecare dată reuşeşte să găsească un drum ce trece pe lângă Lamphey şi vine să ia cina.

La cină, Edmund, soţul meu, discută doar cu fratele său Jasper. Nici unul, nici celălalt nu-mi adresează o vorbă măcar, însă eu trebuie să-i ascult cum îşi fac griji că Richard, ducele de York, va cere tronul pentru sine. Îl are drept sfetnic pe Richard Neville, contele de Warwick, şi aceştia doi, Warwick şi York, sunt bărbaţi cu ambiţie mult prea mare ca să se supună unui rege adormit. Mulţi spun că ţara nu va fi în siguranţă în mâinile unui regent şi că, dacă regele nu se trezeşte, Anglia nu va face faţă celor doisprezece ani care trebuie să treacă până când fiul lui împlineşte vârsta potrivită ca să domnească. Cineva însă va trebui să ia tronul; nu putem fi conduşi de un rege adormit şi de un prunc.

— Nu putem îndura încă o regenţă lungă; trebuie să avem un rege, spune Jasper. Îmi doresc din toată inima să te fi însurat şi să te fi culcat cu ea cu ani în urmă! Acum am avea cel puţin un avantaj în jocul ăsta.

Roşesc şi plec privirea spre farfuria din faţa mea, plină ochi cu bucăţi de vânat prea fripte şi cu neputinţă de recunoscut. Cei din Ţara Galilor se pricep mai bine la vânătoare decât la munca istovitoare a câmpului, aşa că la fiecare masă ni se aduce o pasăre sau o fiară slăbănoagă, în porţii tranşate grosolan. Tânjesc după zilele de post, când mâncăm doar peşte, şi mă silesc să ţin mai multe zile de post ca să scap de mizeria cleioasă de la cină. Fiecare mesean împunge cu pumnalul bucata de carne dorită de pe platoul comun şi întinge un codru de pâine prin sos. Toţi îşi curăţă mâinile de pantaloni, iar la gură se şterg cu mânecile. Chiar şi la masa principală ni se serveşte carnea pe bucăţi mari de pâine, care sunt mâncate la sfârşit. Pe masă nu se aşază farfurii. Șervetele sunt, neîndoielnic, prea franţuzeşti; ştergerea gurii cu mâneca e socotită o datorie faţă de ţară şi fiecare îşi aduce lingura lui, de parcă ar fi o moştenire de preţ, vârâtă în cizmă.

Iau o bucăţică de carne şi ciugulesc din ea. Mirosul de seu îmi întoarce maţele pe dos. Cei doi vorbesc acum în faţa mea, de parcă aş fi surdă, despre rodnicia mea şi despre posibilitatea ca, dacă regina e alungată din Anglia sau pruncul ei moare, fiul meu să fie unul dintre moştenitorii foarte probabili ai regelui.

— Crezi că regina va îngădui să se întâmple aşa ceva? Crezi că Margareta de Anjou nu se va lupta pentru Anglia? Îşi cunoaşte prea bine datoria pentru aşa ceva, spune Edmund râzând. Sunt chiar unii care zic că e prea hotărâtă ca să se lase împiedicată dintr-ale ei de un soţ adormit. Că şi-a zămislit pruncul fără rege. Unii zic că a preferat să pună un rândaş de la grajduri s-o încalece decât să lase leagănul regal gol şi pe bărbatul ei pierdut în visare.

Îmi acopăr cu mâinile obrajii încinşi. E ceva de neîndurat, dar nimeni nu-mi bagă de seamă stinghereala.

— Să nu mai aud o vorbă! răspunde Jasper sec. E o mare doamnă şi mă tem pentru ea şi pentru pruncul ei. Zămisleşte un moştenitor al tău şi nu-mi mai repeta bârfele! Încrederea lui York, cu liota lui de patru băieţi, creşte pe zi ce trece. Trebuie să le arătăm că există un viitor moştenitor Lancaster adevărat; trebuie să le ţinem ambiţia în frâu. Neamurile Stafford şi Holland au deja moştenitori. Unde-i băiatul Tudor-Beaufort?

Edmund râde scurt şi se întinde să-şi mai toarne vin.

— Încerc în fiecare noapte. Crede-mă, nu-mi neglijez datoria! Chiar dacă e ea însăşi un copil, fără pic de plăcere faţă de aşa ceva, fac ce trebuie.

Jasper îmi aruncă pentru prima oară o privire, de parcă s-ar întreba cum primesc această descriere sumbră a vieţii conjugale. Îi înfrunt privirea cu o căutătură nepăsătoare şi cu dinţii încleştaţi. Nu-i vreau mila. Ăsta e martiriul meu. Căsnicia cu fratele lui, în castelul ăsta ţărănesc din cumplita Ţară a Galilor e martiriul meu; îl aduc ofrandă şi ştiu că Dumnezeu mă va răsplăti.

Edmund îi spune fratelui său purul adevăr. În fiecare seară a vieţii noastre vine în odaia mea, cam nesigur pe picioare din pricina vinului pe care şi-l toarnă pe gât la cină ca un beţivan. În fiecare seară se suie în pat lângă mine, îmi prinde în pumn cămaşa de noapte, ca şi cum n-ar fi din cea mai fină dantelă de Valenciennes tivită cu cusătura mea de fetiţă, şi o dă la o parte ca să se poată împinge în mine. În fiecare seară strâng din dinţi şi nu scot o vorbă de împotrivire, nici măcar un scâncet de durere, când mă ia fără bunătate sau curtenie; şi în fiecare seară, după câteva clipe, se ridică din patul meu, îşi trage halatul pe el şi pleacă fără o vorbă de mulţumire sau de rămas-bun. Nu spun nimic, nici măcar un cuvânt, de la început până la sfârşit, şi nici el nu spune. Dacă ar fi un lucru legiuit ca o femeie să-şi urască soţul, l-aş urî ca pe un siluitor. Dar ura ar face copilul să se nască pocit, aşa că am grijă să nu-l urăsc, nici măcar în taină. Mă strecor însă afară din aşternut în clipa când el pleacă şi îngenunchez lângă pat, simţind încă mirosul năduşelii lui stătute, simţind încă durerea arzătoare între picioare, şi mă rog la Sfânta Fecioară, cea care a avut norocul să fie cruţată de toate astea prin vizita plină de bunătate a Sfântului Duh cel fără de trup. Mă rog la Ea să-l ierte pe Edmund Tudor fiindcă mă chinuie astfel pe mine, copila ei, îndrăgită cu osebire de Dumnezeu. Pe mine, care sunt fără de păcat şi neîndoielnic fără de poftă trupească. După mai multe luni de căsnicie sunt la fel de departe de dorinţă pe cât eram în copilărie şi-mi pare că nimic nu poate vindeca mai bine femeia de poftă trupească decât căsnicia. Acum înţeleg vorbele sfântului aceluia care spunea că e mai bine să te căsătoreşti decât să arzi. Din ce-am trăit eu, dacă te căsătoreşti, e sigur că nu vei arde.

Vara anului 1456

După un an lung de singurătate, scârbă şi durere, acum mai am o povară de îndurat. Fosta dădacă a lui Edmund e atât de nerăbdătoare să vadă născându-se un alt băiat Tudor, încât vine la mine în fiecare lună să mă întrebe dacă sângerez, de parcă aş fi o iapă îndrăgită, dată la armăsar. Îşi doreşte fierbinte să mă audă spunând nu, căci atunci ar putea socoti pe degetele ei bătrâne şi grase şi ar şti că scumpul ei băiat şi-a făcut datoria. Luni la rând o dezamăgesc şi văd cum i se pleoşteşte faţa bătrână şi zbârcită, însă la sfârşitul lui iunie pot să-i spun că n-am sângerat, iar ea îngenunchează în odaia mea şi mulţumeşte lui Dumnezeu şi Fecioarei Maria că acum Casa Tudor va avea un moştenitor şi că domnia Casei de Lancaster în Anglia e salvată.

La început o cred neghioabă, dar după ce dă fuga să le spună soţului meu Edmund şi fratelui său Jasper şi aceştia vin la mine ca doi gemeni în culmea bucuriei şi-mi strigă urări de bine, întrebându-mă dacă aş dori ceva special de mâncare sau dacă să trimită după mama mea sau dacă aş vrea să fac o plimbare uşoară prin curte ori să mă odihnesc, înţeleg că pentru ei această zămislire este într-adevăr primul pas spre măreţie şi ar putea să fie salvarea casei noastre.

În seara aceea, când îngenunchez ca să mă rog, am iarăşi o viziune, în sfârşit. Am o viziune tot atât de clară ca dacă aş fi într-o clipă a vieţii mele obişnuite în stare de veghe, dar soarele e luminos ca în Franţa, nu cenuşiu ca în Ţara Galilor. Nu e o viziune cu Ioana mergând spre eşafod, ci o viziune miraculoasă cu Ioana când a primit chemarea la măreţie. Sunt cu ea pe câmpurile din apropierea casei sale; simt moliciunea ierbii sub tălpi, iar limpezimea cerului mă năuceşte. Aud clopotele bătând ca să anunţe rugăciunea Bunei Vestiri şi-mi răsună în cap ca nişte glasuri. Aud cântecele dumnezeieşti şi apoi văd lumina scânteietoare. Îmi las capul pe cuvertura bogată a patului meu, însă chiar şi aşa, lumina învăpăiată îmi arde pleoapele pe dinăuntru. Am dintr-odată credinţa că sunt martoră la chemarea Ioanei şi că sunt eu însămi chemată. Dumnezeu a vrut ca Ioana să-L slujească, iar acum vrea să-L slujesc eu. Mi-a sosit clipa şi eroina mea, Ioana, mi-a arătat calea. Tremur de dorinţa sfinţeniei şi arsura din pleoape mi se răspândeşte în tot trupul şi arde, sunt sigură, în pântecul meu, unde pruncul creşte în lumina vieţii şi i se încheagă duhul.

Nu ştiu cât timp stau în genunchi şi mă rog. Nu mă tulbură nimeni, iar când deschid în sfârşit ochii, minunându-mă, şi clipesc la flăcările pâlpâitoare ale lumânărilor, îmi pare că am petrecut un an întreg scăldată în lumina sfântă. Mă ridic încet în picioare, ţinându-mă de stâlpul patului, cu genunchii muiaţi din pricina simţământului apropierii lui Dumnezeu. Mă aşez pe marginea patului, uimită şi buimăcită de natura chemării mele. Ioana a fost chemată să scape Franţa de război şi să-l aşeze pe adevăratul rege al Franţei pe tronul lui. Trebuie să existe un temei pentru care m-am văzut pe câmpurile ei, pentru care toată viaţa am visat la viaţa ei. Vieţile noastre trebuie să meargă în acelaşi pas. Povestea ei trebuie să-mi vorbească. Pesemne că şi eu sunt chemată să-mi salvez ţara, aşa cum Ioanei i s-a cerut s-o salveze pe a ei. Am fost chemată să scap Anglia de primejdie, de nesiguranţă, chiar de război şi să-l urc pe tron pe adevăratul rege al Angliei. La moartea regelui Henric, chiar dacă fiul lui e încă în viaţă, ştiu că pruncul care creşte acum în pântecul meu va fi cel ce va moşteni tronul. O ştiu! Pruncul acesta e fără îndoială băiat – asta îmi spune viziunea. Fiul meu va moşteni tronul Angliei. Domnia fiului meu va pune capăt ororii războiului cu Franţa. Fiul meu va preschimba în pace frământările din ţara noastră. Îl voi aduce pe lume, îl voi aşeza pe tron şi-l voi călăuzi pe căile Domnului, pe care îl voi învăţa să le cunoască. Ăsta mi-e destinul: să-mi pun fiul pe tronul Angliei, iar cei care au râs de viziunile mele şi s-au îndoit de chemarea mea mi se vor adresa cu „milady mama regelui“. Mă voi semna Margaret Regina.

Îmi pun mâna pe pântecul încă neted ca al unei copile şi şoptesc:

— Rege. Vei fi regele Angliei.

Și ştiu că pruncul mă aude şi înţelege că destinul lui şi al întregii Anglii mi-au fost încredinţate de Dumnezeu şi se află în grija mea.

Gândul că pruncul din pântecul meu va fi rege şi că toţi îmi vor face plecăciuni mă sprijină în lunile de început, deşi mi-e greaţă în fiecare dimineaţă şi sunt obosită până-n măduva oaselor. E cald şi Edmund trebuie să plece călare peste câmpurile unde oamenii cosesc, ca să-i vâneze pe duşmanii noştri. William Herbert, susţinător aprig al taberei York, se gândeşte să-şi însuşească Ţara Galilor câtă vreme avem un rege adormit şi nu e nimeni care să-i ceară socoteală. Mărşăluieşte cu oamenii lui pe pământurile noastre şi adună birurile ce ni se cuvin zicând că el conduce Ţara Galilor în numele regenţei York. Da, e adevărat că bunul lui prieten, contele de Warwick, l-a numit să conducă Ţara Galilor, dar cu mult înainte de asta noi, Tudorii, am fost aşezaţi aici de către rege şi rămânem aici să ne facem datoria, fie că regele nostru e treaz sau nu. Și Herbert, şi noi, Tudorii, credem că suntem singurii conducători de drept ai Ţării Galilor, numiţi după lege; însă diferenţa e că noi avem dreptate, iar el greşeşte. Și Dumnezeu îmi zâmbeşte, desigur.

Edmund şi Jasper sunt într-o stare de necontenită furie înăbuşită faţă de năvălirile lui Herbert şi ale susţinătorilor taberei York şi-i scriu tatălui lor, Owen, care a pornit şi el călare cu oamenii săi, dând atacuri de hărţuire pe pământurile taberei York şi punând la cale o campanie împreună cu băieţii lui. E întocmai cum a prezis mama: regele face parte din Casa de Lancaster, însă doarme buştean; regentul face parte din Casa de York, dar e prea treaz şi vioi. Jasper stă departe de casă o bună parte din timp, veghind asupra regelui adormit ca o biată cloşcă cu ouăle stricate. Zice că regina aproape şi-a părăsit soţul în Londra, căutând mai multă siguranţă pentru sine în oraşul fortificat Coventry, unde poate să ţină piept unei oştiri, şi crede că va trebui să conducă Anglia de acolo şi să ocolească trădătoarea Londră. Zice că negustorii din Londra şi jumătate din comitatele de la miazăzi sunt de partea taberei York, fiindcă speră la vremuri paşnice pentru a face bani şi nu le pasă câtuşi de puţin de adevăratul rege şi de voia Domnului.

Între timp, fiecare lord îşi pregăteşte oştenii şi-şi alege tabăra, iar Jasper şi Edmund aşteaptă doar până se termină strânsul fânului, după care cheamă oamenii la arme, cu secerile şi cosoarele lor, şi pornesc în marş ca să-l găsească pe William Herbert şi să-i arate cine e stăpân în Ţara Galilor. Îi însoţesc până la poarta castelului, unde le fac semne de rămas-bun cu mâna şi le urez mult noroc. Jasper mă încredinţează că-l vor înfrânge pe Herbert în două zile şi vor pune stăpânire pe Castelul Carmarthen, aşa că mă pot aştepta să-i văd întorcându-se la timp pentru seceriş; dar cele două zile vin şi trec şi n-avem nici o veste de la ei.

Trebuie să mă odihnesc în fiecare după-amiază, iar guvernanta mea are poruncă de la mama să vegheze cu mai multă băgare de seamă la sănătatea mea, acum că port în pântec un prunc ce ar putea fi moştenitorul tronului. Șade cu mine în odăile întunecate ca să se încredinţeze că nu citesc la lumina unei lumânări şterpelite şi nu îngenunchez ca să mă rog. Trebuie să stau întinsă pe pat şi să mă gândesc la lucruri vesele, aşa încât copilul să devină puternic şi voios. Știind că-l zămislesc pe următorul rege, îi dau ascultare şi încerc să mă gândesc la cai zdraveni şi la haine frumoase, la farmecul turnirurilor şi al curţii regelui şi la regină în rochia ei rubinie. Dar într-o zi se stârneşte zarvă la uşa mea; mă ridic în capul oaselor şi arunc o privire către guvernantă, care departe de-a veghea asupra mea – făptura ce se pregăteşte să-l nască pe următorul rege –, doarme buştean în jilţul ei. Mă ridic, merg cu paşi mărunţi la uşă şi o deschid cu mâna mea, iar atunci o văd în prag pe servitoarea Gwyneth, albă la faţă, cu o scrisoare în mână.

— N-o putem citi, zice ea. E o scrisoare pentru cineva. Nici unul din noi nu ştie să citească.

— Milady guvernanta doarme. Dă-mi-o mie, îi poruncesc.

Fata îmi întinde prosteşte scrisoarea, deşi îi e adresată guvernantei şi se spune clar că e doar pentru ochii ei. Rup pecetea lui Jasper Tudor şi o deschid. A scris-o de la Castelul Pembroke.

Edmund rănit şi capturat de William Herbert. Ţinut prizonier la Carmarthen. Pregătiţi-vă de atac cât de bine puteţi în timp ce eu mă duc să-l salvez. Nu primiţi nici un străin; e molimă.

Gwyneth se uită la mine şi întreabă:

— Ce spune?

— Nimic.

Minciuna îmi vine atât de iute pe buze încât pesemne că Dumnezeu mi-a trimis-o ca să mă ajute şi, ca atare, nu poate fi socotită câtuşi de puţin o minciună.

— Spune că mai rămân câteva zile la Castelul Pembroke. Se va întoarce mai târziu.

Îi închid uşa în nas, apoi mă întorc la pat şi mă întind. Îmi pun mâna pe pântecul care a crescut şi acum mi se arcuieşte sub rochie. Îmi zic că le voi da vestea diseară. Dar mai întâi trebuie să hotărăsc ce să spun şi ce să fac.

Mă întreb, ca de fiecare dată: Ce ar face Ioana d’Arc dacă ar fi în locul meu? Cel mai însemnat lucru ar fi să mă încredinţez că viitorul rege e ferit de orice primejdie. Edmund şi Jasper pot să-şi poarte singuri de grijă. Pentru mine nimic nu e mai însemnat decât să mă încredinţez că fiul meu se află îndărătul unor ziduri care pot fi apărate, aşa încât atunci când Herbert cel Negru va veni să pună mâna pe pământurile neamului Tudor, să-l putem cel puţin păzi pe pruncul meu.

Gândul că William Herbert porneşte cu oştirea împotriva mea mă face să mă las în genunchi ca să mă rog.

— Ce să fac? o întreb în şoaptă pe Sfânta Fecioară şi niciodată în viaţa mea nu m-ar fi bucurat mai mult un răspuns clar. Aici nu ne putem apăra; nu există nici măcar un zid care să înconjoare neîntrerupt castelul şi nu avem ostaşii trebuincioşi. Nu pot merge la Pembroke dacă acolo a izbucnit molima şi, oricum, nici măcar nu ştiu unde-i Pembroke. Dar dacă Herbert ne atacă aici, cum să ne păzim? Dacă mă răpeşte ca să ceară răscumpărare? Dar dacă mă îmbolnăvesc pe când încercăm să ajungem la Pembroke? Dacă drumul îi face rău copilului?

Tăcere deplină.

— Sfântă Fecioară? rostesc. Fecioară Maria?

Nici un răspuns. E o tăcere foarte neplăcută. Oftez şi mă întreb: „Ce-ar face Ioana dacă ar fi pusă în faţa unei alegeri periculoase? Ce-ar face Ioana? Dacă aş fi Ioana, cu curajul ei, ce-aş face?

Ostenită, mă ridic în picioare, mă apropii de guvernanta mea şi încep s-o zgâlţâi, plină de încântare, ca s-o trezesc.

— Scoală-te! Ai treabă. Plecăm la Castelul Pembroke.

Toamna anului 1456

Edmund nu se întoarce acasă. William Herbert nici măcar nu cere răscumpărare pentru el, moştenitorul numelui Tudor şi tatăl copilului meu. În aceste vremuri nesigure, nimeni nu poate spune cât valorează Edmund şi, pe deasupra, aflu că e bolnav. E ţinut în Castelul Carmarthen, prizonier al neamului Herbert, şi nu-mi scrie, neavând nimic să-i spună unei soţii care nu e decât o copilă; nu-i scriu nici eu, căci la rândul meu n-am ce să-i spun.

Aştept, singură în Castelul Pembroke, pregătindu-mă de asediu, fără să primesc pe nimeni din oraş de teamă să nu fie purtător al bolii, ştiind că s-ar putea să trebuiască să apăr acest castel de duşmanii noştri, fără să ştiu încotro să trimit după ajutor, fiindcă Jasper e mereu în mişcare. Avem mâncare, avem arme şi avem apă. Dorm cu cheia de la podul mobil şi de la bariera-ghilotină sub pernă, dar nu pot spune că aş şti ce trebuie să fac în continuare. Aştept să mă înştiinţeze soţul meu, însă nu primesc nici o veste de la el. Aştept venirea fratelui său. Îmi doresc ca tatăl lui să treacă pe la castel călare şi să mă salveze. Dar e ca şi cum m-aş fi închis între ziduri şi aş fi fost dată uitării. Mă rog la Sfânta Fecioară pentru sfaturi, căci şi ea a trecut prin vremuri frământate cât a fost grea, dar nu se iveşte nici un Duh Sfânt să vestească lumii că sunt potirul Domnului. Se pare că pentru mine nu va exista o Bună Vestire. Mai mult chiar, servitorii, preotul, chiar şi guvernanta mea sunt cufundaţi în propriile nefericiri şi griji când zvonurile despre somnul ciudat al regelui şi despre lupta pentru putere dintre regină şi regentul ţării îi vestesc pe toţi nemernicii că au prilejul de-a scoate lesne câştiguri într-o ţară fără cârmuire, iar prietenii lui Herbert din Ţara Galilor ştiu că cei din neamul Tudor sunt fugari, că moştenitorul lor a fost capturat, că fratele acestuia a dispărut şi că nevasta lui e singură cuc în Castelul Pembroke, bolnavă de frică.

În noiembrie însă, mi se aduce o scrisoare adresată mie, lady Margaret Tudor, de la cumnatul meu Jasper. E prima oară în viaţă când îmi scrie; o deschid cu mâinile tremurând. Nu iroseşte cuvintele.

Te înştiinţez cu părere de rău că soţul tău, mult iubitul meu frate Edmund, a murit de molimă. Apără castelul cu orice preţ. Sosesc.

Îl întâmpin pe Jasper la poarta castelului şi văd pe dată schimbarea ce s-a petrecut înlăuntrul lui. Și-a pierdut geamănul, fratele, marea iubire a vieţii sale. Sare din şa cu aceeaşi graţie pe care o avea şi Edmund, dar de astă dată se aude numai zgomotul făcut pe pavaj de o singură pereche de cizme cu botul de fier. Jasper va aştepta în zadar tot restul vieţii să audă paşii fratelui său. E pământiu la faţă şi ochii îi sunt adânciţi în orbite din pricina amărăciunii. Îmi ia mâna ca şi cum aş fi o doamnă în toată firea, îngenunchează, întinde spre mine palmele împreunate în rugăciune, ca şi cum ar jura credinţă, şi-mi spune:

— Mi-am pierdut fratele, iar tu – soţul. Îţi jur că, dacă vei naşte un băiat, voi avea grijă de el ca şi cum ar fi al meu. Îl voi păzi cu preţul vieţii mele. Voi avea grijă să fie ferit de primejdii. Îl voi călăuzi până pe tronul Angliei, de dragul fratelui meu.

Are ochii plini de lacrimi şi mă simt grozav de stânjenită văzându-l pe acest bărbat voinic, în toată firea, în genunchi în faţa mea.

— Îţi mulţumesc.

Mă uit încurcată în jur, dar nu e nimeni care să mă sfătuiască cum să-l ridic pe Jasper de jos. Nu ştiu ce ar trebui să spun. Bag de seamă că nu-mi făgăduieşte nimic dacă nasc o fată. Oftez şi-i prind mâinile într-ale mele, căci îmi pare că asta vrea să fac. Zău, dacă n-ar fi existat Ioana d’Arc, aş zice că fetele sunt cu totul de prisos!