© Editions Grasset & Fasquelle, 2016

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6440-5

ISBN PDF: 978-973-46-6441-2

ISBN print: 978-973-46-6235-7

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: c a by Benjamin Chan, c a by Bridget Coila

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PATRICK SAINT-PAUL este din 2013 corespondent în China al ziarului Le Figaro. Anterior s-a ocupat de Sierra Leone (fiind laureat în anul 2000 al Premiului Jean Marin pentru corespondenţi de război), Liberia, Sudan, Côte d’Ivoire, Irak, Afganistan, Germania, Israel şi Palestina. Oamenii-şobolani este prima lui carte.

Capitolul 1

Şobolani rătăcitori în regatul dezmăţului mercantil

„Am o singură însuşire bună, energia stăruitoare a şobolanilor, care ar roade oţelul dacă ar trăi cât corbii.”

Balzac

Execută cu precizie şi eleganţă un lutz¹. Strânsă în mica ei vestă de blană, tânăra patinatoare cu părul împletit în codiţe şerpuieşte acum pe gheaţă mergând cu spatele, cu mâinile în şolduri, pe melodia Memory a Barbrei Streisand. Cu coatele sprijinite de o balustradă de sticlă, mama îşi supraveghează copila-minune cu o privire distrată, consultându-şi regulat iPhone-ul ultimul model de culoarea „aurului”. Alţi părinţi au profitat de ora de curs ca să facă cumpărături şi aşteaptă răbdători cu sacoşe mari Louis Vuitton, Hermès sau Prada aşezate la picioare.

La adăpost de poluarea care infectează Beijingul mai mult de jumătate de an, micii privilegiaţi ai superputerii economice pot să vină să patineze fie vară, fie iarnă în centrul comercial China World, cel mai mare mall de lux din capitala chineză. Măsurând 800 de metri pătraţi, pista a fost numită Cool Ice Rink. Veritabilă vitrină a insolentei reuşite economice a Chinei din ultimii treizeci de ani, cele trei turnuri ale China World, a căror construcţie a început în 1985 şi s-a terminat în 2010, tronează în mijlocul zgârie-norilor de sticlă ultramoderni din Central Business District, centrul de afaceri pe care locuitorii oraşului îl numesc cu iniţialele, CBD. Primitor cu străinii, China World se defineşte foarte modest ca „locul unde China se întâlneşte cu lumea”. Prinţii roşii, moştenitori putrezi de bogaţi ai regimului comunist, în costume italiene croite impecabil, străbat în lung şi în lat cei 100 000 de metri pătraţi de culoare din marmură, întinse pe patru etaje, trecând cu un aer blazat prin faţa vitrinelor celor aproximativ 300 de magazine de lux: Berluti, Dior, Moncler sau Leica… Soţii sau concubine ale unor indivizi cu averi construite fulgerător graţie aşa-numitei guanxi – indispensabila reţea de relaţii, unde Partidul Comunist Chinez (PCC) se află în centrul unei pânze de păianjen fără care este imposibil să ai succes în Republica Populară – îşi satisfac patima cumpărăturilor.

O armată foarte discretă de angajaţi harnici se ocupă de întreţinere: ayi, acele „mătuşi” sau femei de serviciu în uniformă albastră, se îngrijesc de pardoseli şi de vitrine, alţii, în uniforme cenuşii – bărbaţi şi femei –, se ocupă de toalete, unde împart săpun şi hârtie pentru mâini. Ei sunt spiriduşii dezvoltării chineze. Dar viaţa lor nu e deloc una de basm. Aproape toţi sunt mingong, muncitori migranţi, care şi-au părăsit cu zecile de milioane satele unde nu există locuri de muncă pentru a veni în masă în metropole în căutarea unei slujbe, înscriindu-se în cea mai mare migraţie umană din istorie. Bogăţia unei ţări întregi, primă putere economică mondială în devenire, s-a construit pe umerii acestei mase muncitoare.

La Beijing, ca în majoritatea marilor metropole chineze, unde preţul locuinţelor a explodat, mulţi astfel de muncitori angajaţi în domeniul serviciilor, pe şantiere sau care acceptă rând pe rând mici joburi prost plătite în aşteptarea unui loc de muncă mai stabil sunt forţaţi să trăiască sub pământ. Această comunitate venită din toate colţurile ţării, formată din diferite minorităţi etnice, a ajuns în cele din urmă să adopte porecla pe care a primit-o: shuzu, „oamenii-şobolani”. La Beijing, ea locuieşte în nenumăratele subsoluri şi uneori în gurile de canalizare. 7 milioane de mingong, la o populaţie de 21 de milioane de locuitori, contribuie la dezvoltarea nebunească a unei capitale unde au venit să caute o viaţă mai bună şi pe care au făcut-o să treacă de la era ricşelor la cea de putere globală. Uitaţi ai dezvoltării, sunt deseori exploataţi şi consideraţi cetăţeni de rangul doi. Soarta lor este comparabilă cu aceea a clasei muncitoare din oraşele europene în timpul revoluţiei industriale din secolul al XIX-lea. Conform estimărilor, mai bine de un milion dintre ei mişună în aceste subterane. Lipsiţi de hukou, permisul de rezidenţă, document magic fără care nu pot avea acces la protecţia socială, la asigurarea de sănătate sau să-şi înscrie copiii la şcoală, ei nu beneficiază de drepturi elementare. Blocaţi la capătul de jos al scării sociale, se agaţă de speranţa că vor ajunge să urce câteva trepte.

„Muncitorii migranţi locuiesc sub pământ, ca şobolanii, şi trăiesc în aceleaşi condiţii ca aceste rozătoare, cu lumină naturală puţină sau chiar fără lumină şi într-un habitat foarte umed”, explică Lu Huitin, profesor de sociologie la Universitatea din Beijing. „De aceea au fost porecliţi astfel. Dar, spre deosebire de cazul şobolanilor, traiul în astfel de condiţii este foarte dăunător pentru sănătatea oamenilor. Ei contractează boli de piele şi suferă psihologic. Numărul cazurilor de depresie în rândul oamenilor-şobolani este foarte mare. Există riscuri de accidente – incendii, inundaţii sau asfixieri –, care omoară în fiecare an mulţi oameni în aceste subterane. Iar muncitorii migranţi, tinerii cu diplomă în căutare de lucru şi tinerii ce au un loc de muncă prost plătit, care populează subsolul capitalei, sunt departe de a fi dăunători. Ei joacă un rol esenţial în dezvoltarea economică a Beijingului. Totuşi, când lucrezi în centrul oraşului, e aproape imposibil să găseşti o locuinţă decentă. Toţi mingong-ii speră să-şi îmbunătăţească nivelul de trai şi să poată locui într-o zi la suprafaţă. Dar îşi dau seama că salariile lor rămân la acelaşi nivel şi sunt obligaţi să rămână în bârlogurile lor.”

La China World, mai mult decât în alte părţi, „şobolanii” întâlnesc zilnic, uneori şi noaptea, la locul de muncă, visul chinez de glorie redobândită, de putere şi de prosperitate. Dar acesta le este inaccesibil. Ei se află în prima linie în faţa falimentului ideologic chinez care îi menţine la pragul de jos într-o ţară cu inegalităţi strigătoare la cer, deşi proclamă în continuare virtuţile egalitarismului comunist.

Orice tentativă de a purta o conversaţie cu o ayi din China World este sancţionată cu o privire pierdută şi terorizată. Curiozitatea faţă de cealaltă lume există. Dar muncitoarele au dreptul să intre în contact cu ea într-un singur scop: s-o servească.

— Nu pot să vorbesc cu dumneavoastră, zice o tânără cu o cârpă de spălat pe jos şi o găleată în mâini, accelerând nervoasă pasul. N-am voie. Peste tot sunt camere de luat vederi. Ne supraveghează permanent. Conducerea e foarte aspră aici. Suntem obligaţi să muncim tot timpul.

Nu are nimic, dar îi e frică să nu piardă totul. Să lucrezi la China World, unde salariul este sensibil mai bun decât în altă parte, este considerat un privilegiu în universul „şobolanilor umani”. Nimeni nu vrea să stea de vorbă cu noi. Mica noastră manevră a fost demascată. Nu ne aflăm acolo ca să consumăm, ca toată lumea. Rătăcim cu pas domol şi degajat în aşteptarea unei prăzi. Dar, îndată ce ne apropiem de ei, „şobolanii umani”, speriaţi, o iau la fugă.

Descurajat, după mai multe zile de vânătoare inutilă, mă pregătesc să mă retrag. Cu acelaşi sentiment umilitor pe care îl are un pescar ce se întoarce din larg fără să fi prins nimic. Dar nu înainte să fi aruncat o ultimă nadă. Am reperat o tânără, agent de întreţinere, cu un aer mai blând decât celelalte şi care încetineşte pasul când trece pe lângă mine, lăsând ochii în jos ca să nu-mi întâlnească privirea. Acceptă, până la urmă, să schimbăm câteva cuvinte. Spune că se numeşte Shen şi că a plecat din provincia ei, Sichuan, acum opt ani, ca să-şi caute norocul la Beijing. Atunci avea 18 ani şi tocmai terminase şcoala. Lucrează la China World de cinci ani. Ţine în mâinile roşii o mătură cu coadă şi afişează un zâmbet frumos, aruncând în acelaşi timp priviri neliniştite. Shen locuieşte de doi ani în estul oraşului Beijing, aproape de Universitatea de Comunicaţii, la o jumătate de oră cu metroul de locul de muncă. A închiriat o cămăruţă de opt metri pătraţi, împreună cu o colocatară, într-un subsol pentru 800 de yuani (115 euro) pe lună. Şi zice că are noroc că există o răsuflătoare, care îi permite să respire aerul ce vine de afară în zilele de vară cu căldură sufocantă. Cele două colocatare au un mic reşou electric ca să-şi încălzească mâncarea în cameră. Au acces la o baie comună, unde minutele de duş sunt numărate pe o cartelă preplătită.

Aceste locuinţe, care se închiriază la jumătate de preţ faţă de un spaţiu echivalent aflat la suprafaţă, au fost construite pe vremea lui Mao Zedong. Atunci când tensiunile dintre Beijing şi Moscova erau la apogeu, în plin Război Rece, şi Benjingul îşi disputa cu Moscova supremaţia ideologică asupra blocului comunist, Mao ordonase construirea unei vaste reţele de adăposturi subterane la Beijing. În 1969, pe când incidentele armate dintre cele două ţări se înmulţeau de-a lungul frontierei lor naturale, fluviul Amur, Mao a dat dispoziţie „să se sape tuneluri adânci” pentru protejarea Republicii Populare împotriva unor eventuale raiduri aeriene sovietice. La Beijing, 300 000 de persoane au luat parte la această acţiune, săpând vreo 20 000 de adăposturi. Acest ansamblu arhitectural formează un adevărat oraş sub pământ, compus din culoare ce leagă punctele nevralgice ale capitalei de la suprafaţă cu adăposturi antiaeriene sau cu şcoli, spitale, uzine, magazine, restaurante, teatre şi un patinoar.

După moartea lui Mao, strategia de deschidere lansată de Deng Xiaoping a dus la o politică economică mai pragmatică şi suprafeţele subterane au fost vândute, Biroul de Apărare Civilă al guvernului dând dispoziţie să se obţină profit. Atunci s-au creat în subsolul oraşului în jur de 800 de pensiuni, precum şi spitale, supermarketuri şi cinematografe. În 1996, guvernul a legiferat această schimbare adoptând o lege care obliga fiecare clădire nouă din megalopolis să construiască asemenea refugii. Şi, în măruntaiele acestuia, a apărut un adevărat oraş, care se întinde pe mai multe niveluri. Febra imobiliară, sursă permanentă de nemulţumire şi nu numai în rândul claselor pauperizate, i-a împins pe mingong-ii din Beijing să locuiască în aceste spaţii deseori insalubre. Salariul lor mediu atinge vreo 3 000 de yuani pe lună (430 de euro). Dar la Beijing, oraşul cel mai scump din China continentală, preţul mediu pe metru pătrat la cumpărare este de 31 465 de yuani (3 820 de euro). Preţul mediu al unei locuinţe în capitală este de 13,3 ori mai mare decât venitul mediu anual, conform presei oficiale chineze… Banca Mondială consideră că diferenţa dintre venit şi preţul locuinţei nu trebuie să depăşească un raport de 1 la 5. De-a lungul anilor, autorităţile au ordonat închiderea celor mai vechi şi mai periculoase locuinţe subterane. Primăria estimează că în prezent sunt închiriate în jur de 6 000 de subsoluri. Vânzarea lor este interzisă de câţiva ani. În realitate, cum se întâmplă deseori în China, unde regulile şi legile sunt ocolite din pragmatism, pentru a favoriza dezvoltarea economică sau a înlesni prosperarea afacerilor vreunui funcţionar corupt, s-a instalat o zonă gri. Şi autorităţile au încredinţat gestionarea anumitor subsoluri unor „manageri”, ordonând în schimb închiderea altor locuinţe, a căror existenţă este cu toate acestea tolerată în continuare de autorităţile locale.

Shen şi-a părăsit satul pentru că era condamnată să muncească la câmp pe un salariu de mizerie. Ar fi putut alege să migreze spre un oraş mijlociu mai apropiat de căminul ei. Dar acolo salariul ar fi fost doar cu puţin mai bun. Atunci, a hotărât să facă marele salt şi să se instaleze în capitala chineză. De la începutul deschiderii economice din 1979 şi până în 2002, peste 400 de milioane de chinezi care locuiau în zonele rurale au ieşit din sărăcie. Acest lucru nu a împiedicat creşterea inegalităţilor dintre săteni şi orăşeni. Confruntaţi cu condiţii de trai din ce în ce mai dificile, ţăranii migrează în masă spre zonele urbane. Circa 270 de milioane de ţărani ar fi migrat spre oraşe în trei decenii. Se estimează că în jur de 8 milioane de ţărani părăsesc anual satele ca să caute de lucru. Mai bine de jumătate din populaţia ţării trăieşte deja în zonele urbane. Iar în 2030, conform previziunilor demografice, un miliard de chinezi vor fi orăşeni, adică cu 300 de milioane mai mulţi decât în prezent.

Contrar visului chinez de grandoare redobândită propovăduit de preşedintele Xi Jinping, ambiţiile lui Shen sunt modeste. Să trăiască puţin mai bine decât părinţii ei, ţărani care în prima jumătate a vieţii fuseseră obsedaţi de teama că vor avea recolte proaste, ca apoi să fie obsedaţi de teama ca nu cumva să le fie confiscat pământul de vreun mic funcţionar corupt şi să se pomenească închişi într-unul dintre acele sate speciale rezervate agricultorilor expropriaţi. Shen ajunsese mai bine decât ei.

— Duc o viaţă mai puţin dură decât părinţii mei. Mănânc pe săturate. Stau la căldură şi am televizor, mărturiseşte ea, zâmbind cu timiditate şi frământându-şi mâinile înroşite şi crăpate din cauza detergenţilor.

Închisă în universul sordid al subteranelor din Beijing, viaţa ei se află la ani-lumină de noua Chină de la China World.

La Sanlitun, cartier de lux din Beijing, la o azvârlitură de băţ de CBD, un automobil Bentley alb pare modest pe lângă un Ferrari roz-bombon şi un Lamborghini de un verde fosforescent parcate în faţă la 3.3, alt centru comercial luxos. Cu geantă Louis Vuitton, minijupă, tocuri-cui şi unghii albastre incrustate cu diamante, femeia care îl conduce îţi ia ochii. Bogătaşelor din Beijing le plac la nebunie caroseriile frumoase. Pentru a ieşi în evidenţă într-un oraş a cărui dezvoltare ameţitoare le oferă copiilor născuţi în familii bogate averi colosale, luxul este afişat cu extravaganţă. Fiecare maşină luxoasă este povestea unui succes individual, un soi de mini-Olimpiadă de la Beijing, unde China s-a dedat unui dezmăţ al cheltuielilor pe care nicio altă ţară nu-l atinsese până atunci.

Nicio şansă ca Xiaoyun să fie impresionat de sclipirea falsă a noii Chine. Totuşi, nimic nu-i scapă muzicianului orb de pe străzile din Sanlitun, unde a venit din provincia Henan în urmă cu cincisprezece ani. Vuietul bolizilor, trântitul portierelor, zgomotul paşilor mici cocoţaţi pe tocuri-cui. Notele cu iz de Ev Mediu produse de ehru, instrumentul lui tradiţional, complet dezacordat, contrastează şocant cu muzica originală care acompaniază dezvoltarea unei capitale ce a atins prosperitatea. El, care mizează pe generozitatea trecătorilor, blestemă fără ranchiună o societate unde individualismul a devenit rege.

— Viaţa mea depinde de generozitatea oamenilor din oraş, spune el. Am noroc, fiindcă sunt din ce în ce mai civilizaţi. La început, nu reuşeam nici măcar să traversez strada, cu fluviile alea de biciclete. Apoi, când au apărut maşinile, oamenii conduceau cum le venea. Să supravieţuieşti cincisprezece ani la Beijing e un adevărat miracol pentru un orb.

Nu i-a scăpat nici apariţia maşinilor de lux.

— Sunetul motoarelor şi portierelor nu mai e acelaşi, precizează el. Şi, în special, oamenii conduc mai încet ca să fie văzuţi. De atunci, traversarea străzii este mai puţin periculoasă pentru mine.

Oraşul s-a îmbogăţit treptat, dar condiţia lui nu a devenit mai bună. Dimpotrivă. Chiriile au explodat, obligându-l să se mute dintr-un mic apartament amărât cu două camere, aflat la suprafaţă, într-un subsol.

— Mulţi locuitori din Beijing s-au îmbogăţit. Dar, îmbogăţindu-se, au devenit din ce în ce mai reci şi individualişti. Parcă sunt obsedaţi de bani şi de reuşită, spune el cu regret. Cu cât au mai mulţi bani, cu atât sunt mai puţin generoşi.

Profesor de matematică la şcoala din sat, tatăl lui, pentru care avea un adevărat cult, îl dusese să viziteze Beijingul şi Piaţa Tiananmen când era adolescent. Total dezorientat, Xiaoyun s-a întors la Beijing să-şi înece durerea în alcool după moartea lui. Şi n-a mai plecat.

La fel ca „oamenii-şobolani”, Xiaoyun locuieşte în subsolurile vâscoase, pe ale căror pereţi se prelinge transpiraţia locatarilor. Dar nu face parte din „neamul” lor: slab productiv, prea amărât, el este unul dintre puţinii care au supravieţuit în acest mediu ostil lenei celor săraci. Ca majoritatea orbilor din naştere de-o seamă cu el născuţi în zonele rurale, a învăţat din copilărie să cânte la erhu, un fel de vioară cu două coarde. Viaţa pe străzile capitalei chineze l-a împiedicat să se impună ca un mare maestru. N-a apărut niciodată într-un spectacol de operă chineză tradiţională.

Dar în această Chină nouă, unde fiecare consideră că are dreptul la partea lui de vis, Xiaoyun continuă să creadă în norocul lui. Tocmai a înfiinţat un mic grup de trei muzicieni în satul său din Henan.

— Viaţa nu e bună pentru mine la Beijing. O să plec la grupul meu, ca să cânt la nunţi şi la înmormântări. Se câştigă bine. O să fiu bogat!

— Cum poţi să fii aşa de sigur?

— Cei care se căsătoresc vor din ce în ce mai mult să arate că au bani, chiar dacă n-au. Iar morţii trebuie să facă în aşa fel încât să atragă lumea la înmormântarea lor, dacă vor ca oamenii să-şi amintească de ei ca de nişte persoane respectabile. Unii angajează chiar şi stripteuze să le danseze pe mormânt şi să atragă lumea. Aşa că angajarea unui grup tradiţional e cheltuiala cea mai mică pe care o pot face.

În China, ca în multe societăţi asiatice, statutul social se măsoară şi prin ceremonia de înmormântare, prin numărul celor care iau parte la ea. Totuşi, guvernul chinez a pus capăt deviaţiilor de la aceste petreceri funebre. Spectacolele fără perdea din ce în ce mai răspândite care însoţesc înmormântările, îndeosebi în satele din sudul Chinei, sunt acum interzise… O pleaşcă pentru Xiaoyun. Cel puţin teoretic.

La China World, vitrinele magazinelor de lux sunt ca un tavan de sticlă pentru Shen. Adăpostesc o lume inaccesibilă pentru ea. Nici genţile care valorează cât salariul pe doi ani, nici hainele de lux n-o atrag. Recunoaşte aproape ruşinată că admiră uneori rafturile supermarketului aflat la parterul centrului comercial.

— N-am cumpărat niciodată nimic de-aici, totul e prea scump. Oamenii ca noi nu-şi fac cumpărăturile în magazinele astea. Nu sunt pentru noi, zice ea.

Comentariile ei îmi stârnesc, bineînţeles, un sentiment de stânjeneală. Împreună cu familia mea, am descoperit această băcănie de lux ca pe un colac de salvare când am ajuns la Beijing. Aici găseşte soţia mea biscuiţi La Mère Poulard, unt sărat franţuzesc, ciocolată Côte d’Or sau borcane de Nutella, indispensabile pentru lupta cu dorul de casă care îi pândeşte uneori pe copii. Smulşi din confortul material al vieţii din Europa, au fost proiectaţi în nebunia aventurii chineze cu tot ce poate avea ea mai pasionant, dar şi mai dur. Cheltuim adevărate averi pe aceste produse, considerate de lux în China. Eu însumi savurez cu o plăcere vinovată o bucată de brânză Roquefort la întoarcerea din cufundările mele în China subterană, unde sunt supus unui regim intens de tăiţei sote, colţunaşi şi supe. Situaţia incorectă provoacă o serie de întrebări. Nu este oare indecent să chestionezi oamenii care trăiesc sub pământ, să încerci să-i înţelegi, fără să împarţi cu ei existenţa, viaţa de zi cu zi, cel puţin pentru un timp? Cum să-i convingi să se destăinuie?

Vrând parcă să mă elibereze de această povară, Shen se corectează:

— Ah, ba da! Acum cinci ani, când am venit aici, supermarketul mi-a oferit un bon de cumpărături. Nu ştiam ce să iau.

A ales o ciocolată, nu mâncase niciodată.

Chinezii bogaţi, care nu vor să se expună riscului de a fi otrăviţi consumând alimente chinezeşti, surse de scandaluri funeste, găsesc tot ce le pofteşte inima în băcănia de lux. Căpşunile din Galileea, cireşele din Chile, mangoul şi ananasul din Filipine sunt alternative la fructele otrăvite produse în China. Cutiile cu lapte praf pentru bebeluşi la 500 de yuani (70 de euro) înlocuiesc laptele chinezesc cu melamină care ucide copii. La cină, nimic nu e mai potrivit decât un vin Château-Pétrus 2006 la 34 000 de yuani (4 800 de euro) sau un Lafitte 2011, vinul-fetiş al milionarilor şi al înalţilor funcţionari chinezi din Partidul Comunist, la 25 850 de yuani (3 655 de euro).

Tânăra angajată ne conduce prin labirintul de culoare rezervate personalului în timpul pauzei sale, ca să ne continuăm conversaţia feriţi de priviri şi de camerele de luat vederi. Shen are mai multe joburi ca să poată trăi decent. Seara, face curăţenie în birourile dintr-un imobil. Doi agenţi de pază în costum şi cu cravată de culoare închisă, echipaţi cu receptoare, îşi fac apariţia brusc în momentul în care se pregăteşte să ne dea numărul de telefon ca să putem organiza o vizită în chiţimia ei. Şeful a dat alarma.

— V-am urmărit toate mişcările pe camerele de supraveghere. Aţi violat dreptul muncii, ne trântesc ei în faţă.

Când muncitorii chinezi ajung să-şi invoce drepturile, se află deja la capătul puterilor şi al nervilor. Conştienţi că nu vor obţine câştig de cauză, evită în general acest comportament extrem. Dar, când un agent de pază invocă dreptul muncii în numele şefului său, nu mai e de glumă.

— Niciunul dintre angajaţii care lucrează aici nu locuieşte în subsoluri, se răsteşte şeful personalului, în costum negru, cu cravată neagră, roşu la faţă de furie. Toţi cei care lucrează aici au o locuinţă cum se cuvine.

În faţa camerelor de supraveghere, şeful face gesturi largi pline de fermitate… Superiorii vor avea ocazia să-i evalueze puterea de convingere. Încerc să-l înduplec să ne mai lase câteva minute cu Shen, ca să-i putem nota numărul de mobil. Zadarnic. Şi-a tras capul între umeri şi ceafa îi este parcă paralizată. După doi ani de şedere în China, am ajuns să înţeleg că nu poţi obţine nimic bun de la chinezii aflaţi în starea asta. Urmarea logică nu se lasă aşteptată. Pune gorilele de la pază să ne dea afară.

Shen a dispărut cu viteza unui şoricel şi şi-a reluat deja munca. Cu capul în jos şi urechile roşii, nu va îndrăzni să ridice privirea spre spectacolul oferit de laowai (străinul) împins spre ieşire fără să opună rezistenţă. Strângând în mână cârpa de spălat pe jos, abia dacă îndrăzneşte să respire. Am înţeles că zilele noastre de hoinăreală prin China World se terminaseră şi că n-o vom mai vedea niciodată pe Shen. Veniserăm în acel templu al consumului pentru că ni se părea locul ideal ca să înţelegem prăpastia dintre China modernă a claselor mijlocii superioare şi cei care joacă un rol esenţial în realizarea prosperităţii, condamnaţi să trăiască sub pământ.

— Să nu mai vii! Altfel te dăm pe mâna poliţiştilor. Idiotule! strigă Gorila 1 cu un aer inspirat, administrând un brânci final bărbătesc în faţa camerelor de supraveghere de la ieşire.

1. La patinaj, săritură executată prima oară de austriacul Alois Lutz în 1913 (n.tr.).