Yuval Noah Harari, Sapiens: A Brief History of Humankind

Ediţia în limba engleză publicată la Harvill Secker, 2014, în traducerea autorului, în colaborare cu John Purcell şi Haim Watzman

Prima ediţie publicată în limba ebraică la Kinneret, Zmora-Bitan, Dvir, 2011

Copyright © Yuval Noah Harari, 2011

All rights reserved

© 2017 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6846-5

ISBN PDF: 978-973-46-6847-2

ISBN print: 978-973-46-4888-7

Designul copertei: © Suzanne Dean

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

YUVAL NOAH HARARI a obţinut doctoratul în istorie la University of Oxford şi este profesor de istorie universală în cadrul Departamentului de Istorie al Universităţii Ebraice din Ierusalim. În 2012 a primit Premiul anual Polonsky pentru creativitate şi originalitate în ştiinţe umaniste. Cea mai recentă carte a sa este Homo Deus: Scurtă istorie a viitorului (2015).

În amintirea tatălui meu,
Shlomo Harari

Tabel cronologic

Număr de ani
până în prezent

13,5 miliarde

Apar materia şi energia. Începutul fizicii.

Apar atomii şi moleculele. Începutul chimiei.

4,5 miliarde

Formarea planetei Pământ.

3,8 miliarde

Apar organismele. Începutul biologiei.

6 milioane

Ultimul strămoş comun al oamenilor şi cimpanzeilor.

2,5 milioane

Apariţia genului Homo în Africa. Primele unelte din piatră.

2 milioane

Oamenii se răspândesc din Africa în Eurasia.

Apariţia unor specii umane diferite.

500.000

Apariţia neanderthalienilor în Europa şi Orientul Mijlociu.

300.000

Utilizarea cotidiană a focului.

200.000

Apariţia lui Homo sapiens în Africa de Est.

70.000

Revoluţia Cognitivă. Apariţia limbajului ficţional.

Începutul istoriei. Sapiens se răspândesc în afara Africii.

45.000

Sapiens colonizează Australia. Extincţia animalelor mari în Australia.

30.000

Extincţia neanderthalienilor.

16.000

Sapiens colonizează America. Extincţia animalelor mari în America.

13.000

Extincţia lui Homo floresiensis. Homo sapiens e singura specie umană care supravieţuieşte.

12.000

Revoluţia Agricolă. Cultivarea plantelor şi domesticirea animalelor. Aşezări permanente.

5.000

Apariţia primelor regate, a scrisului şi a banilor. Religii politeiste.

4.250

Primul imperiu – Imperiul Akkadian al lui Sargon.

2.500

Inventarea monedelor – o formă universală a banilor.

Imperiul Persan – o ordine politică universală „în beneficiul tuturor oamenilor”.

Budismul în India – un adevăr universal care „eliberează toate fiinţele de suferinţă”.

2.000

Imperiul Han în China. Imperiul Roman în bazinul mediteraneean. Creştinismul.

1.400

Islamul.

500

Revoluţia Ştiinţifică. Omenirea îşi recunoaşte ignoranţa şi începe să dobândească o putere fără precedent. Europenii încep să cucerească America şi oceanele. Întreaga planetă devine o singură arenă a istoriei. Ascensiunea capitalismului.

200

Revoluţia Industrială. Familia şi comunitatea sunt înlocuite de stat şi piaţă. Extincţia masivă a plantelor şi a animalelor.

Prezent

Oamenii depăşesc graniţele planetei Pământ.

Armele nucleare ameninţă supravieţuirea umanităţii.

Organismele sunt modelate tot mai mult de proiectarea inteligentă decât de selecţia naturală.

Viitor

Proiectarea inteligentă devine principiul fundamental al vieţii?

Homo sapiens este înlocuit de supraoameni?

Partea I

Revoluţia Cognitivă

1. Urma unei mâini omeneşti lăsată acum circa 30.000 de ani pe peretele peşterii Chauvet-Pont d’Arc din sudul Franţei. Cineva a încercat să spună: „Am fost aici!”.

Capitolul 1

Un animal neînsemnat

Acum circa 13,5 miliarde de ani, materia, energia, timpul şi spaţiul au luat fiinţă odată cu ceea ce este cunoscut drept Big Bang. Povestea acestor trăsături fundamentale ale universului nostru se numeşte fizică.

La circa 300.000 de ani după apariţia lor, materia şi energia au început să se agrege în structuri complexe numite atomi, care s-au combinat apoi în molecule. Povestea atomilor, moleculelor şi a interacţiunilor lor se numeşte chimie.

Acum circa 3,8 miliarde de ani, pe o planetă numită Pământ, anumite molecule s-au combinat pentru a forma nişte structuri deosebit de mari şi complicate numite organisme. Povestea organismelor se numeşte biologie.

Acum circa 70.000 de ani, organismele aparţinând speciei Homo sapiens au început să formeze nişte structuri încă şi mai elaborate numite culturi. Dezvoltarea ulterioară a acestor culturi omeneşti se numeşte istorie.

Trei revoluţii importante au modelat cursul istoriei: Revoluţia Cognitivă a dat startul istoriei cu aproximativ 70.000 de ani în urmă. Revoluţia Agricolă a accelerat-o cu circa 12.000 de ani în urmă. E foarte posibil ca Revoluţia Ştiinţifică, care a început doar de 500 de ani, să pună capăt istoriei şi să declanşeze ceva cu totul diferit. Această carte spune povestea modului în care cele trei revoluţii i-au afectat pe oameni şi organismele asemenea lor.

Oamenii au existat cu mult înainte să existe istoria. Animale foarte asemănătoare cu oamenii moderni au apărut prima dată acum aproximativ 2,5 milioane de ani. Dar timp de nenumărate generaţii ele nu au ieşit cu nimic în evidenţă faţă de miriadele de alte organisme cu care îşi împărţeau habitatul.

Dacă aţi fi făcut o călătorie prin Africa de Est acum două milioane de ani, aţi fi putut foarte bine să întâlniţi o serie de personaje omeneşti familiare: mame îngrijorate strângându-şi pruncii în braţe şi grupuri de copii lipsiţi de griji jucându-se în noroi; tineri plini de temperament manifestându-şi iritarea faţă de dictatele societăţii şi bătrâni obosiţi dorindu-şi doar să fie lăsaţi în pace; masculi bătându-se cu pumnul în piept şi încercând să impresioneze frumuseţile locului şi femei ajunse la vârsta înţelepciunii care au văzut deja totul. Aceşti oameni arhaici iubeau, se jucau, legau prietenii strânse şi concurau pentru statut şi putere – dar la fel făceau şi cimpanzeii, babuinii şi elefanţii. Nu era nimic special în legătură cu oamenii. Nimeni, şi cu atât mai puţin oamenii înşişi, nu bănuia că urmaşii lor aveau într-o zi să păşească pe lună, să fisioneze atomul, să dezlege misterul codului genetic şi să scrie cărţi de istorie. Cel mai important lucru ce trebuie ştiut despre oamenii preistorici e că erau animale neînsemnate, care nu aveau mai mult impact asupra mediului lor decât gorilele, licuricii sau meduzele.

Biologii clasifică organismele în specii. Se consideră că animalele aparţin aceleiaşi specii dacă tind să se împerecheze între ele, dând naştere unor urmaşi fertili. Caii şi măgarii au un strămoş comun recent şi împărtăşesc multe trăsături fizice. Dar arată foarte puţin interes sexual unii faţă de alţii. Se vor împerechea dacă sunt obligaţi să o facă – însă progeniturile lor, numite catâri, sunt sterpe. Mutaţiile din ADN-ul măgarilor nu pot aşadar niciodată să treacă la cai ori invers. Cele două tipuri de animale sunt considerate în consecinţă două specii distincte, evoluând pe căi separate. În schimb, un buldog şi un cocker pot să arate foarte diferit, dar ei sunt membri ai aceleiaşi specii, împărtăşind acelaşi fond genetic. Se vor împerechea bucuroşi, iar căţeii lor vor creşte ca să se împerecheze cu alţi câini şi să dea naştere şi mai multor căţei.

Speciile care au evoluat dintr-un strămoş comun sunt grupate laolaltă în categoria genului. Leii, tigrii, leoparzii şi jaguarii sunt specii diferite din cadrul genului Panthera. Biologii etichetează organismele cu un nume latin format din două părţi, genul urmat de specie. Leii, de exemplu, sunt numiţi Panthera leo, specia leo din genul Panthera. E de presupus că oricine citeşte această carte este un Homo sapiens – specia sapiens (înţelept) din genul Homo (om).

Genurile sunt grupate la rândul lor în familii, precum Felidae (leii, gheparzii, pisicile domestice), Canidae (lupii, vulpile, şacalii) şi Elephantidae (elefanţii, mamuţii). Ascendenţa tuturor membrilor unei familii poate fi urmărită până la un strămoş comun fondator. Toate felidele, de exemplu, de la cel mai mic pisoi domestic până la cel mai feroce leu, au un strămoş felin comun care a trăit acum circa 25 de milioane de ani.

Şi Homo sapiens aparţine unei familii. Acest fapt banal a fost unul dintre cele mai bine păzite secrete ale istoriei. Homo sapiens a preferat mult timp să se vadă pe sine ca fiind despărţit de animale, un orfan deposedat de familie, căruia îi lipsesc fraţii sau verii şi, cel mai important, părinţii. Dar nu acesta e cazul. Că ne place sau nu, suntem membrii unei mari şi deosebit de zgomotoase familii, cea a primatelor mari sau hominidelor. Rudele noastre în viaţă cele mai apropiate includ cimpanzeii, gorilele şi urangutanii. Cimpanzeii sunt cei mai apropiaţi. Acum doar şase milioane de ani, o singură maimuţă femelă a avut două fiice. Una a devenit strămoşul tuturor cimpanzeilor, cealaltă este străbunica noastră.

Scheletele din dulap

Homo sapiens a ţinut ascuns un secret încă şi mai tulburător. Nu doar că avem o mulţime de veri necivilizaţi; cândva am avut şi mulţi fraţi şi surori. Suntem obişnuiţi să ne gândim la noi înşine ca la singurii oameni, fiindcă în ultimii 10.000 de ani specia noastră a fost într-adevăr singura specie umană. Totuşi, adevărata semnificaţie a cuvântului „om” este „un animal aparţinând genului Homo” şi au existat multe alte specii ale acestui gen în afară de Homo sapiens. Mai mult, aşa cum vom vedea în ultimul capitol al cărţii, într-un viitor nu chiar atât de îndepărtat s-ar putea să trebuiască să ne luptăm din nou cu oameni non-sapiens. Ca să clarific acest lucru, voi utiliza adesea termenul „sapiens” pentru a mă referi la membrii speciei Homo sapiens, în timp ce voi rezerva termenul „om” pentru a mă referi la toţi membrii existenţi ai genului Homo.

Oamenii au apărut prima dată în Africa de Est acum aproximativ 2,5 milioane de ani dintr-un gen anterior de maimuţe numit Australopithecus, ceea ce înseamnă „Maimuţa sudică”. Cu aproape două milioane de ani în urmă, unii dintre aceşti oameni arhaici şi-au părăsit ţinutul natal pentru a cutreiera şi coloniza vaste regiuni din Africa de Nord, Europa şi Asia. Deoarece supravieţuirea în pădurile acoperite de zăpadă din nordul Europei cerea calităţi diferite de acelea necesare pentru a rămâne în viaţă în junglele calde şi umede ale Indoneziei, populaţiile umane au evoluat în direcţii diferite. Rezultatul au fost mai multe specii distincte, fiecăreia dintre ele oamenii de ştiinţă atribuindu-i un nume latin pompos.

Oamenii din Europa şi vestul Asiei au evoluat în Homo neanderthalensis („Omul din valea Neander”), în mod curent numiţi simplu „neanderthalieni”. Neanderthalienii, mai masivi şi mai musculoşi decât noi, sapiens, erau bine adaptaţi climei reci din Eurasia vestică a perioadei glaciare. Regiunile estice ale Asiei au fost populate de Homo erectus, „Omul cu staţiune verticală”, care a supravieţuit acolo timp de aproape două milioane de ani, ceea ce l-a făcut cea mai durabilă specie umană care a existat vreodată. E puţin probabil ca acest record să fie depăşit chiar şi de specia noastră. E problematic dacă Homo sapiens va mai exista peste o mie de ani, aşa încât două milioane de ani sunt cu adevărat peste posibilităţile noastre.

Pe insula Java, în Indonezia, a trăit Homo soloensis, „Omul din valea fluviului Solo”, care era adaptat vieţii la tropice. Pe o altă insulă indoneziană – mica insulă Flores –, oamenii arhaici au trecut printr-un proces care i-a făcut pitici. Au ajuns prima dată pe insula Flores atunci când nivelul mării era extraordinar de scăzut, iar insula era uşor accesibilă de pe continent. Când apele au crescut din nou, unii dintre ei au fost prinşi pe insulă, care era săracă în resurse. Cei mai mari, care aveau nevoie de multă mâncare, au murit primii. Cei mai mici au supravieţuit mult mai uşor. După generaţii, oamenii de pe Flores au devenit pitici. Această specie unică, cunoscută oamenilor de ştiinţă ca Homo floresiensis, atingea o înălţime maximă de doar un metru şi nu cântărea mai mult de 25 de kilograme. Membrii ei erau totuşi capabili să producă unelte din piatră şi chiar reuşeau ocazional să vâneze nişte elefanţi de pe insulă – deşi, la drept vorbind, elefanţii erau şi ei dintr-o specie pitică.

2. Fraţii noştri, conform unor reconstrucţii speculative (de la stânga la dreapta): Homo rudolfensis (Africa de Est); Homo erectus (estul Asiei); şi Homo neanderthalensis (Europa şi vestul Asiei). Toţi sunt oameni.

În 2010, un alt frate pierdut a fost scos din uitare atunci când oamenii de ştiinţă care excavau peştera Denisova din Siberia au descoperit o falangă fosilizată. Analiza genetică a dovedit că degetul aparţinea unei specii umane anterior necunoscute, care a fost numită Homo denisova. Cine ştie câte rude pierdute de-ale noastre aşteaptă să fie descoperite în alte peşteri, pe alte insule şi în alte ambiente?

În timp ce aceşti oameni evoluau în Europa şi în Asia, evoluţia nu s-a oprit în Africa de Est. Leagănul umanităţii a continuat să dea naştere la numeroase noi specii, precum Homo rudolfensis, „Omul de la lacul Rudolf”, Homo ergaster, „Omul muncitor”, şi în cele din urmă propria noastră specie, pe care, lipsiţi de modestie, am numit-o Homo sapiens, „Omul înţelept”.

Membrii unora dintre aceste specii erau masivi, iar ai altora erau pitici. Unii erau vânători fioroşi, iar alţii erau culegători blânzi. Unii trăiau pe o singură insulă, în timp ce mulţi cutreierau continente. Însă toţi aparţineau genului Homo. Toţi erau fiinţe umane.

Este o greşeală obişnuită ca aceste specii să fie concepute drept ordonate în linie dreaptă de descendenţă, cu Homo ergaster dând naştere lui Homo erectus, Homo erectus dând naştere neanderthalienilor şi neanderthalienii evoluând până la noi. Acest model liniar dă impresia greşită că în orice moment pământul a fost locuit de un singur tip de oameni şi că toate speciile anterioare au fost doar modele mai vechi ale noastre. Adevărul e că, începând de acum circa două milioane de ani şi până acum circa 10.000 de ani, lumea a fost în acelaşi timp căminul mai multor specii umane. Şi de ce nu? Astăzi sunt multe specii de vulpi, urşi şi porci. Pământul de acum o sută de mii de ani era cutreierat de cel puţin şase specii diferite de oameni. Ciudată – şi poate incriminatoare – este exclusivitatea noastră actuală, şi nu trecutul cu specii numeroase. Aşa cum vom vedea curând, noi, sapiens, avem motive întemeiate să refulăm amintirea fraţilor noştri.

Preţul gândirii

În ciuda numeroaselor lor diferenţe, toate speciile umane împărtăşesc mai multe caracteristici definitorii. Lucrul cel mai important, oamenii au un creier extraordinar de mare în comparaţie cu alte animale. Mamiferele care cântăresc 60 de kilograme au un volum mediu al creierului de 200 de centimetri cubi. Cei mai vechi bărbaţi şi femei, acum 2,5 milioane de ani, aveau un creier de circa 600 de centimetri cubi. Sapiens moderni au un creier de 1.200-1.400 de centimetri cubi în medie. Creierul neanderthalienilor era chiar mai mare.

Faptul că evoluţia ar trebui să selecteze un creier mai mare poate să ni se pară, ei bine, la mintea cocoşului. Suntem atât de încântaţi de marea noastră inteligenţă încât, atunci când vine vorba de puterea cerebrală, presupunem că e cu atât mai bine cu cât e mai multă. Dar, dacă aşa ar sta lucrurile, familia felidelor ar fi produs şi ea pisici care să poată face calcule, iar porcii ar fi lansat până acum propriul lor program spaţial. De ce un creier uriaş este atât de rar în regnul animal?

Fapt este că un creier gigantic înseamnă o cheltuială uriaşă pentru organism. Nu e uşor de dus, mai ales când este ambalat într-un craniu masiv. E încă şi mai greu de alimentat. La Homo sapiens, creierul reprezintă circa 2-3% din greutatea totală a corpului, dar consumă 25% din energia acestuia când corpul este în repaus. Prin comparaţie, creierul altor primate are nevoie de doar 8% din energie atunci când corpul este în repaus. Oamenii arhaici au plătit în două moduri pentru creierul lor mare. Mai întâi, au petrecut mai mult timp în căutarea hranei. În al doilea rând, muşchii li s-au atrofiat. Asemenea unui guvern care mută banii de la apărare la educaţie, oamenii au transferat energie de la bicepşi la neuroni. Nu e deloc evident că aceasta ar fi o bună strategie pentru a supravieţui în savană. Un cimpanzeu nu poate câştiga într-o dezbatere argumentată în faţa unui Homo sapiens, însă maimuţa poate sfâşia omul în bucăţi ca pe o păpuşă din cârpe.

Astăzi creierul nostru mare ne aduce beneficii frumuşele, fiindcă putem produce maşini şi arme care ne permit să ne mişcăm mult mai repede decât cimpanzeii şi să-i împuşcăm de la o distanţă sigură, în loc să ne luptăm cu ei. Însă maşinile şi armele sunt un fenomen recent. Timp de mai mult de două milioane de ani, reţelele neuronale ale oamenilor au crescut şi au tot crescut, dar, în afară de câteva cuţite din cremene şi beţe ascuţite, aceştia nu prea s-au ales cu ceva în schimb. Ce anume a împins atunci înainte evoluţia masivului creier uman pe parcursul celor două milioane de ani? La drept vorbind, nu ştim.

O altă trăsătură umană neobişnuită este că ne deplasăm în poziţie verticală bipedă. Când stai în picioare, e mai uşor să cercetezi savana cu privirea în căutare de vânat sau pentru a depista duşmani, iar braţele care nu mai sunt necesare pentru locomoţie sunt disponibile pentru alte lucruri, de exemplu pentru a arunca pietre sau a face semne. Cu cât mâinile au putut face mai multe lucruri, cu atât stăpânii acestora au avut mai mult de câştigat, aşa încât presiunea evoluţiei a determinat o concentrare tot mai mare a nervilor şi a muşchilor fini în palme şi degete. Ca urmare, oamenii pot îndeplini sarcini foarte complicate cu mâinile lor. Ei pot mai ales produce şi utiliza unelte sofisticate. Primele dovezi privind producerea unor unelte datează de acum aproximativ 2,5 milioane de ani, iar fabricarea şi folosirea uneltelor reprezintă criteriile după care arheologii recunosc oamenii din vechime.

Şi totuşi, mersul biped are dezavantajele lui. Scheletul primatelor care au fost strămoşii noştri s-a dezvoltat timp de milioane de ani pentru a susţine un animal ce mergea pe toate cele patru labe şi avea un cap relativ mic. Adaptarea la o staţiune verticală a reprezentat o adevărată provocare, mai ales că întregul eşafodaj trebuia să susţină un craniu foarte mare. Omenirea a plătit pentru vederea ei largă şi mâinile harnice cu dureri de spate şi gâturi ţepene.

Femeile au plătit în plus. Un mers biped cerea şolduri mai înguste, strâmtând astfel canalul pe care avea loc naşterea – iar asta tocmai când capetele fetuşilor deveneau din ce în ce mai mari. Moartea la naştere a devenit un pericol major pentru femelele umane. Femeile care năşteau mai devreme, când creierul şi capul fetusului erau încă relativ mici şi suple, se descurcau mai bine, trăind mai mult şi având mai mulţi copii. În consecinţă, selecţia naturală a favorizat naşterile premature. Şi, într-adevăr, în comparaţie cu alte animale, oamenii sunt născuţi prematur, când multe dintre sistemele lor vitale sunt încă subdezvoltate. Un mânz poate merge pe propriile picioare curând după naştere; un pisoi îşi părăseşte mama pentru a scormoni pe cont propriu prin preajmă când are doar câteva săptămâni. Copiii oamenilor sunt neajutoraţi şi depind mulţi ani de cei mari în ceea ce priveşte subzistenţa, protecţia şi educaţia lor.

Acest fapt a contribuit în mod considerabil atât la extraordinarele abilităţi sociale ale oamenilor, cât şi la problemele lor sociale unice. Mamele singure nu puteau procura suficientă hrană pentru progeniturile lor şi pentru ele însele având copiii după ele. Creşterea copiilor cerea un ajutor constant din partea altor membri ai familiei şi a vecinilor. E nevoie de un întreg trib ca să creşti un om. Evoluţia i-a favorizat aşadar pe cei capabili să formeze legături sociale puternice. În plus, de vreme ce oamenii se nasc subdezvoltaţi, ei pot fi educaţi şi socializaţi într-o măsură mult mai mare decât oricare alt animal. Majoritatea mamiferelor ies din pântecele mamei ca nişte oale de ceramică gata smălţuite dintr-un cuptor – orice încercare de a le remodela nu va face decât să le zgârie sau să le spargă. Oamenii ies din pântece ca sticla topită dintr-un cuptor. Pot fi răsuciţi, întinşi şi modelaţi cu un surprinzător grad de libertate. Iată de ce ne putem educa astăzi copiii ca să devină creştini sau budişti, capitalişti sau socialişti, războinici sau iubitori de pace.

Presupunem că un creier mare, folosirea uneltelor, capacităţile de învăţare superioare şi structurile sociale complexe sunt nişte avantaje imense. Pare de la sine înţeles că acestea au făcut din oameni cel mai puternic animal de pe pământ. Însă ei au beneficiat de toate aceste avantaje pentru nu mai puţin de două milioane de ani, pe parcursul cărora au rămas nişte creaturi slabe şi marginale. Astfel, oamenii de acum un milion de ani, în ciuda creierului lor mare şi a uneltelor ascuţite din piatră, trăiau cu teama permanentă de prădători, vânau rareori animale mari şi subzistau în principal culegând plante, săpând după insecte, pândind şi vânând animale mici şi hrănindu-se cu hoiturile lăsate în urmă de alte carnivore mai puternice.

Una dintre utilizările cele mai frecvente ale uneltelor primitive din piatră era spargerea oaselor curăţate de carne pentru a ajunge la măduvă. Unii cercetători cred că aceasta a fost specializarea noastră iniţială. Exact aşa cum ciocănitorile s-au specializat în extragerea insectelor din trunchiurile arborilor, primii oameni s-au specializat în extragerea măduvei din oase. De ce măduvă? Ei bine, să presupunem că observaţi o ceată de lei care doboară o girafă şi o devorează. Aşteptaţi răbdători până termină. Dar nu e încă rândul vostru, pentru că mai întâi hienele şi şacalii – iar voi nu îndrăzniţi să vă puneţi cu ele – curăţă resturile. Abia după aceea voi şi ceata voastră îndrăzniţi să vă apropiaţi de carcasă, priviţi precauţi în stânga şi-n dreapta – şi vă repeziţi asupra singurului ţesut comestibil rămas.

Aceasta e o cheie pentru înţelegerea istoriei şi psihologiei noastre. Poziţia genului Homo în lanţul trofic a fost, până foarte recent, în mod clar la mijloc. Milioane de ani oamenii au vânat animale mai mici şi au cules ce au putut, în tot acest timp fiind vânaţi de prădători mai mari. Abia acum 400.000 de ani câteva specii de oameni au început să vâneze animale mari în mod regulat şi doar în ultimii 100.000 de ani – odată cu ascensiunea lui Homo sapiens – omul a ajuns brusc în vârful lanţului trofic.

Acest salt spectaculos din mijloc în vârf a avut consecinţe enorme. Alte animale de la vârful piramidei, precum leii şi rechinii, au evoluat până la această poziţie într-un mod foarte gradual, de-a lungul a milioane de ani. Acest lucru a permis ecosistemului să dezvolte mecanisme de control şi echilibrare care au împiedicat leii şi rechinii să provoace prea multe distrugeri. Pe măsură ce leii au devenit mai redutabili, gazelele au început să alerge mai repede, hienele să coopereze mai bine, iar rinocerii să fie mai irascibili. În schimb, oamenii au ajuns în vârf atât de repede, încât ecosistemul nu a avut timp să se adapteze. Mai mult, oamenii înşişi nu au reuşit să se adapteze. Majoritatea prădătorilor de vârf ai planetei sunt animale pline de măreţie. Milioanele de ani de dominaţie le-au dat un sentiment de deplină încredere în sine. Dimpotrivă, sapiens seamănă mai mult cu un dictator dintr-o republică bananieră. Fiindcă am fost până de foarte curând printre subalternii savanei, suntem plini de temeri şi anxietăţi în ceea ce priveşte poziţia noastră, ceea ce ne face de două ori mai cruzi şi mai periculoşi. Numeroase flageluri istorice, de la războaie sângeroase la catastrofe ecologice, îşi au provenienţa în acest salt extrem de pripit.

O rasă de bucătari

Un pas semnificativ în drumul către vârf a fost utilizarea focului. E posibil ca unele specii umane să fi făcut ocazional uz de foc încă de acum 800.000 de ani. Cu aproximativ 300.000 de ani în urmă, Homo erectus, neanderthalienii şi strămoşii lui Homo sapiens foloseau zilnic focul. Oamenii aveau acum o sursă de lumină şi căldură pe care se puteau baza şi o armă mortală împotriva leilor aflaţi în căutare de pradă. Nu mult după aceea, e posibil chiar ca oamenii să fi început să incendieze deliberat împrejurimile. Un foc atent controlat putea să transforme desişuri de netrecut în păşuni de cea mai bună calitate mişunând de vânat. În plus, după ce se stingea focul, cei mai întreprinzători dintre oamenii Epocii de Piatră puteau să umble printre rămăşiţele fumegânde şi să adune animale pârpălite, nuci şi tuberculi.

Însă cel mai bun lucru pe care îl făcea focul era să gătească hrana. Alimentele pe care oamenii nu le pot digera în forma lor naturală – precum grâul, orezul şi cartofii – au devenit baza dietei noastre graţie gătitului. Focul nu modifica doar chimia alimentelor, ci şi biologia lor. Gătitul omora germenii şi paraziţii care infestau hrana. În plus, oamenii mestecau şi digerau cu mult mai multă uşurinţă vechile alimente favorite, precum fructele, nucile, insectele şi carnea hoiturilor, dacă acestea erau gătite. În vreme ce cimpanzeii petrec cinci ore pe zi mestecând hrana crudă, o singură oră e de ajuns pentru oameni, care mănâncă alimente gătite.

Apariţia gătitului le-a permis oamenilor să consume mai multe tipuri de alimente, să aloce mai puţin timp mâncatului şi să se descurce cu dinţi mai mici şi intestine mai scurte. Unii cercetători consideră că există o legătură directă între apariţia gătitului, scurtarea tractului intestinal şi creşterea volumului creierului uman. Întrucât intestinele lungi şi creierele mari sunt ambele mari consumatoare de energie, este dificil să le ai pe amândouă. Prin scurtarea intestinelor şi scăderea consumului lor de energie, gătitul a deschis fără să vrea calea către creierul imens al neanderthalienilor şi sapiens-ilor¹.

Focul a produs de asemenea prima cezură semnificativă între om şi restul animalelor. Puterea aproape tuturor animalelor depinde de corpurile lor: forţa muşchilor, dimensiunea dinţilor, anvergura aripilor. Deşi pot profita de vânturi şi curenţi, ele sunt incapabile să controleze aceste forţe naturale şi sunt întotdeauna limitate de caracterele lor fizice. Vulturii, de exemplu, identifică coloanele de aer cald care se ridică de la sol, îşi întind aripile lor gigantice şi lasă acest aer cald să-i poarte în sus. Şi totuşi, vulturii nu pot controla localizarea coloanelor, iar capacitatea lor maximă de transport este strict proporţională cu anvergura aripilor.

Când oamenii au reuşit să facă uz de foc, au dobândit controlul asupra unei forţe obediente şi potenţial nelimitate. Spre deosebire de vulturi, oamenii puteau să aleagă când şi unde să aprindă o flacără şi erau capabili să folosească focul pentru oricâte scopuri doreau. Şi lucrul cel mai important, puterea focului nu era limitată de forma, structura ori forţa corpului omenesc. O singură femeie cu o bucată de cremene sau un băţ potrivit putea să incendieze şi să distrugă o întreagă pădure în câteva ore. Folosirea focului era un semn al lucrurilor ce aveau să vină.

Paznicii fraţilor noştri

În ciuda beneficiilor focului, oamenii erau încă nişte animale marginale cu 150.000 de ani în urmă. Puteau acum să sperie leii, să se încălzească în timpul nopţilor friguroase şi să incendieze pădurea dacă era nevoie. Şi totuşi, socotind toate speciile laolaltă, nu erau încă mai mult de poate un milion de oameni care trăiau între arhipelagul indonezian şi Peninsula Iberică, un simplu punct pe radarul ecologic.

Propria noastră specie, Homo sapiens, era deja prezentă pe scena lumii, însă îşi vedea deocamdată de treburile ei într-un colţ al Africii. Nu ştim cu exactitate unde şi când au apărut prima dată animalele pe care le putem clasifica drept Homo sapiens, evoluând dintr-un tip anterior de oameni, însă majoritatea oamenilor de ştiinţă sunt de acord că acum 150.000 de ani Africa de Est era populată de sapiens care arătau exact ca noi. Dacă unul dintre ei ar apărea într-o morgă actuală, patologul de acolo nu ar observa nimic neobişnuit. Mulţumită beneficiilor focului, aceştia aveau dinţi şi maxilare mai mici decât strămoşii lor şi creiere masive, egale ca mărime cu ale noastre.

Oamenii de ştiinţă sunt de asemenea de acord că acum circa 70.000 de ani sapiens din Africa de Est s-au răspândit în Peninsula Arabică, iar de acolo s-au revărsat rapid peste întreaga masă continentală eurasiatică.

Harta 1. Homo sapiens cucereşte globul.

Când Homo sapiens a ajuns în Peninsula Arabică, cea mai mare parte a Eurasiei era deja colonizată de alte specii umane. Ce s-a întâmplat cu acestea? Există două teorii opuse. „Teoria încrucişării” spune o poveste a atracţiei, sexului şi amestecului. Pe măsură ce s-au răspândit în jurul lumii, imigranţii africani s-au împerecheat cu alte populaţii umane, iar oamenii actuali sunt rezultatul acestei încrucişări.

De exemplu, când sapiens au ajuns în Orientul Mijlociu şi în Europa, i-au întâlnit pe neanderthalieni. Aceştia erau mai musculoşi decât sapiens, aveau creiere mai mari şi erau mai bine adaptaţi la clima rece. Foloseau uneltele şi focul, erau buni vânători şi se pare că aveau grijă de bolnavii şi infirmii lor (arheologii au descoperit oasele unor neanderthalieni care au trăit mulţi ani cu handicapuri fizice severe, o dovadă că erau îngrijiţi de rudele lor). Neanderthalienii sunt adesea prezentaţi în mod caricatural ca nişte brute stupide, arhetip al „oamenilor cavernelor”, însă dovezi recente le-au schimbat imaginea.

Potrivit teoriei încrucişării, când sapiens s-au răspândit pe teritoriile neanderthalienilor, aceştia s-au încrucişat cu neanderthalienii până când cele două populaţii s-au contopit. Dacă aşa au stat lucrurile, atunci eurasiaticii actuali nu sunt sapiens puri. Sunt un amestec de sapiens şi neanderthalieni. În mod similar, când sapiens au ajuns în Asia de Est, ei s-au încrucişat cu erectus locali, aşa încât chinezii şi coreenii sunt un amestec de sapiens şi erectus.

3. O reconstrucţie speculativă a unui copil neanderthalian. Dovezi genetice indică că cel puţin unii neanderthalieni ar fi putut avea pielea şi părul deschise la culoare.

Punctul de vedere opus, numit „teoria înlocuirii”, spune o poveste foarte diferită – una a incompatibilităţii, repulsiei şi poate chiar a genocidului. Conform acestei teorii, sapiens şi membrii celorlalte populaţii umane aveau anatomii diferite şi foarte probabil obiceiuri de împerechere şi chiar mirosuri corporale diferite. Aceştia ar fi arătat prea puţin interes sexual unii faţă de alţii. Şi chiar dacă un Romeo neanderthalian şi o Julietă sapiens s-ar fi îndrăgostit, nu puteau să dea naştere unor copii fertili, pentru că prăpastia genetică ce separa cele două populaţii era deja de netrecut. Cele două populaţii au rămas complet distincte, iar când neanderthalienii s-au stins sau au fost ucişi cu toţii, genele lor au pierit odată cu ei. Potrivit acestui punct de vedere, sapiens au înlocuit toate populaţiile umane anterioare fără să se contopească cu ele. Dacă acesta a fost cazul, ascendenţa tuturor oamenilor din prezent poate fi urmărită în mod exclusiv până în Africa de Est acum 70.000 de ani. Suntem cu toţii „sapiens puri”.

O mulţime de lucruri depind de această dezbatere. Din perspectiva evoluţiei, 70.000 de ani reprezintă un interval relativ scurt. Dacă teoria înlocuirii este corectă, toţi oamenii care trăiesc în prezent au în linii mari acelaşi fond genetic, iar distincţiile rasiale dintre ei sunt neglijabile. Însă dacă teoria încrucişării este corectă, între africani, europeni şi asiatici ar putea foarte bine să existe diferenţe genetice ce provin de acum sute de mii de ani. Asta e dinamită politică, care ar putea oferi material pentru teorii rasiste explozive.

În ultimele decenii, teoria înlocuirii a fost norma în domeniu. Avea un suport arheologic mai solid şi era mai corectă politic (oamenii de ştiinţă nu doreau să deschidă cutia Pandorei în privinţa rasismului, susţinând o diversitate genetică semnificativă printre populaţiile umane moderne). Dar acest lucru a luat sfârşit în 2010, când rezultatele unui efort de patru ani de a cartografia genomul neanderthalian au fost publicate. Geneticienii au reuşit să colecteze suficient ADN neanderthalian intact din fosile pentru a face o comparaţie amplă între acesta şi ADN-ul oamenilor contemporani. Rezultatele au uimit comunitatea ştiinţifică.

S-a dovedit că între 1 şi 4% din ADN-ul uman caracteristic al populaţiilor moderne din Orientul Mijlociu şi Europa este ADN neanderthalian. Nu este un procent enorm, însă este semnificativ. Un al doilea şoc a venit câteva luni mai târziu, când ADN-ul extras din degetul fosilizat de la Denisova a fost cartografiat. Rezultatele au dovedit că până la 6% din ADN-ul uman caracteristic al melanezienilor actuali şi al aborigenilor australieni este ADN aparţinând lui Homo denisova.

Dacă aceste rezultate sunt valide – şi e important să avem în vedere că alte cercetări sunt în curs şi ar putea fie să confirme, fie să modifice aceste concluzii –, susţinătorii teoriei încrucişării au înţeles cel puţin unele lucruri în mod corect. Dar asta nu înseamnă că teoria înlocuirii e complet greşită. De vreme ce neanderthalienii şi denisovanii au contribuit doar cu foarte puţin ADN la genomul nostru actual, e imposibil să vorbim despre o „contopire” între sapiens şi alte specii umane. Deşi diferenţele dintre aceste specii nu erau destul de mari pentru a împiedica cu totul împerecherea fertilă, ele erau suficiente pentru a face ca astfel de contacte să fie foarte rare.

Cum ar trebui atunci să înţelegem înrudirea biologică dintre sapiens, neanderthalieni şi denisovani? În mod clar, acestea nu erau specii complet diferite, precum caii şi măgarii. Pe de altă parte, nu erau doar populaţii diferite ale aceleiaşi specii, precum buldogii şi cockerii. Realitatea biologică nu e doar albă sau neagră. Există şi importante zone gri. Oricare două specii care au evoluat dintr-un strămoş comun, aşa cum sunt caii şi măgarii, au fost la un moment dat doar două populaţii ale aceleiaşi specii, ca buldogii şi cockerii. Trebuie să fi existat un moment în care cele două populaţii erau deja foarte diferite una de alta, însă capabile în continuare de a se împerechea şi a produce urmaşi fertili în rare ocazii. O altă mutaţie a rupt apoi această ultimă legătură, iar ele şi-au urmat calea lor distinctă de evoluţie.

Se pare că acum circa 50.000 de ani sapiens, neanderthalienii şi denisovanii se aflau în acest punct-limită. Erau specii aproape în întregime separate, chiar dacă nu de tot. Aşa cum vom vedea în capitolul următor, sapiens erau deja foarte diferiţi de neanderthalieni şi denisovani nu doar în privinţa codului lor genetic şi a trăsăturilor fizice, ci şi în privinţa capacităţilor lor cognitive şi sociale; şi totuşi, se pare că, în rare ocazii, era încă posibil ca un sapiens şi un neanderthalian să producă un urmaş fertil. Aşadar populaţiile nu s-au contopit, dar câteva gene neanderthaliene norocoase au reuşit să urce la bordul expresului sapiens. Este tulburător – şi poate palpitant – să ne gândim că noi, sapiens, am putut la un moment dat să facem sex cu un animal dintr-o specie diferită şi să avem copii împreună.

Dar dacă neanderthalienii, denisovanii şi alte specii umane nu s-au contopit cu sapiens, atunci de ce au dispărut? O posibilitate este ca Homo sapiens să-i fi împins la extincţie. Închipuiţi-vă o ceată de sapiens care ajungea într-o vale din Balcani unde neanderthalienii trăiau de sute de mii de ani. Nou-veniţii începeau să vâneze căprioarele şi să culeagă nucile şi bacele care erau alimentele de bază tradiţionale ale neanderthalienilor. Sapiens erau vânători şi culegători mai eficienţi – mulţumită tehnologiei mai bune şi abilităţilor sociale superioare –, aşa încât se înmulţeau şi se răspândeau. Neanderthalienii, mai puţin descurcăreţi, aveau dificultăţi din ce în ce mai mari să se hrănească. Populaţia lor scădea şi se stingea cu încetul, cu excepţia poate a unui membru sau doi care se alăturau vecinilor lor sapiens.

O altă posibilitate este ca competiţia pentru resurse să fi degenerat în violenţă şi genocid. Toleranţa nu este o caracteristică a lui Homo sapiens. În vremurile moderne, o mică diferenţă în ceea ce priveşte culoarea pielii, limba sau religia a fost suficientă pentru a determina un grup de sapiens să înceapă să extermine un alt grup. Să fi fost sapiens din vechime mai toleranţi faţă de o specie umană în întregime diferită? E foarte posibil ca, atunci când sapiens i-au întâlnit pe neanderthalieni, rezultatul să fi fost prima şi cea mai importantă campanie de purificare etnică din istorie.

Oricum s-ar fi întâmplat, neanderthalienii (şi celelalte specii umane) ridică una dintre acele mari întrebări ale istoriei „ce ar fi fost dacă?”. Imaginaţi-vă cum ar fi putut evolua lucrurile dacă neanderthalienii sau denisovanii ar fi supravieţuit împreună cu Homo sapiens. Ce fel de culturi, societăţi şi structuri politice ar fi apărut într-o lume în care mai multe specii umane diferite ar fi coexistat? Cum ar fi evoluat, de exemplu, credinţele religioase? Ar fi declarat cartea Facerii că neanderthalienii se trag din Adam şi Eva, ar fi murit Iisus pentru păcatele denisovanilor şi ar fi rezervat Coranul locuri în rai pentru toţi oamenii virtuoşi, indiferent de specia lor? Ar fi putut neanderthalienii să servească în legiunile romane sau în ampla birocraţie a Chinei imperiale? Ar fi susţinut Declaraţia de Independenţă a Statelor Unite ale Americii ca pe un adevăr evident că toţi membrii genului Homo sunt creaţi egali? I-ar fi îndemnat Karl Marx pe muncitorii din toate speciile să se unească?

În cursul ultimilor 10.000 de ani Homo sapiens s-a obişnuit într-atât să fie singura specie umană, încât e greu pentru noi să ne imaginăm orice altă posibilitate. Lipsa fraţilor şi surorilor noastre face să ne fie mai uşor să ne închipuim că noi suntem apogeul creaţiei şi că ne separă o prăpastie de restul regnului animal. Când Charles Darwin a arătat că Homo sapiens este doar un alt fel de animal, oamenii au fost scandalizaţi. Chiar şi astăzi mulţi refuză să creadă acest lucru. Dacă neanderthalienii ar fi supravieţuit, ne-am mai închipui despre noi înşine că suntem nişte creaturi aparte? Poate că este tocmai motivul pentru care strămoşii noştri i-au exterminat pe neanderthalieni. Erau prea familiari pentru a fi ignoraţi, dar prea diferiţi pentru a fi toleraţi.

Indiferent dacă sapiens au fost sau nu de vină, sosirea lor într-o nouă regiune a fost imediat urmată de extincţia populaţiei autohtone. Ultimele rămăşiţe ale lui Homo soloensis datează de acum circa 50.000 de ani. Homo denisova a dispărut la scurt timp după aceea. Neanderthalienii şi-au făcut ieşirea din scenă cu aproximativ 30.000 de ani în urmă. Ultimii oameni pitici au dispărut din insula Flores acum aproape 12.000 de ani. Au lăsat în urma lor câteva oase, unelte din piatră, câteva gene în ADN-ul nostru şi o mulţime de întrebări fără răspuns. Ne-au lăsat în urma lor şi pe noi, Homo sapiens, ultima specie umană.

Care a fost secretul succesului lui Homo sapiens? Cum am reuşit să colonizăm aşa rapid atât de multe habitate îndepărtate şi ecologic diferite? Cum am împins toate celelalte specii umane în uitare? De ce nici chiar neanderthalienii cei puternici, cu creier mare şi rezistenţi la frig nu au putut supravieţui asaltului nostru teribil? Dezbaterea continuă să fie foarte aprinsă. Cel mai probabil răspuns este chiar lucrul care face dezbaterea posibilă: Homo sapiens a cucerit lumea datorită în primul rând limbajului său unic.

Note

Capitolul 1

Un animal neînsemnat

1. Ann Gibbons, „Food for Thought: Did the First Cooked Meals Help Fuel the Dramatic Evolutionary Expansion of the Human Brain?”, Science 316:5831 (2007), 1558-1560.