Radu Mareş

Deplasarea spre roşu

roman

POLIROM
2012

© 2012 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2722-6

ISBN PDF: 978-973-46-2723-3

ISBN print: 978-973-46-2594-9

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Pe copertă: Laurenţiu Midvichi, Labirint, ulei pe pânză, 2012 (detaliu)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

RADU MAREŞ (n. 1941) a urmat filologia la Universitatea din Cluj, oraş unde s-a şi stabilit după 1971. A fost profesor, ziarist, redactor la revista Tribuna (1971-1997), director al Editurii Dacia (1997-2001). A publicat: Anna sau pasărea paradisului (roman, 1972); Cel iubit (proze, 1975); Caii sălbatici (roman, 1981); Pe cont propriu (1985); Anul trecut în Calabria (2002); Manual de sinucidere (eseu, 2003); Ecluza (roman, 2006); Când ne vom întoarce (roman, 2010). A fost distins cu Premiul pentru debut al Uniunii Scriitorilor (1972), Premiul pentru roman al Filialei Cluj a USR (1981), Premiul pentru proză al Filialei Cluj a USR (2002), Premiul „Cartea anului“ al Filialei Cluj a USR (2006), Premiul pentru proză al Uniunii Scriitorilor din România, Premiul pentru proză al Filialei Cluj a USR (2010).

Entropia este o măsură a cât de aproape de echilibru este un sistem termodinamic. Este o funcţie de stare caracterizată prin relaţia:

unde dQrev este cantitatea de căldură schimbată cu exteriorul într-o transformare reversibilă, între starea A la care se referă entropia SA şi starea de referinţă A0, iar T este temperatura absolută la care are loc transformarea.

(Lexiconul tehnic român)

A fost odată ca niciodată un tăietor de lemne, şi el îşi avea căsuţa la marginea unui codru nesfârşit, unde-şi ducea viaţa împreună cu nevastă-sa şi cei doi copii ai lor. Şi pe băieţel îl chema Hänsel, iar pe fetiţă Gretel.

(Fraţii Grimm, Hänsel şi Gretel)

1

Căminul de copii unde aveam întâlnire cu Alin Sârbu se afla cam la 20 de kilometri de oraş, pe o colină, într-o margine de sat. Cunoşteam destule asemenea clădiri străvechi, risipite ici-colo în toată Transilvania: unele foste castele de ţară, altele relicve ale unor fortificaţii, ocupate după război de birouri sau transformate în depozite şi ateliere. Prea mari, dar şi prea vechi ca să poată fi întreţinute ca lumea, erau de ani buni în ruină şi începeau să fie abandonate. Descrierea făcută de Alin Sârbu îmi oferise, când mi-a dat întâlnire acolo, cam aceste detalii familiare de orientare, dar trecusem prin vecinătate de multe ori şi înainte şi am recunoscut locul cu uşurinţă, imediat la ieşirea din sat. Poarta mare de fier, chiar la şosea, era larg deschisă, cu o batantă căzută într-o rână, iar dincolo de zidul împrejmuitor al domeniului se distingea verdeaţa deasă de grădină sălbăticită.

Era, ca să poţi înţelege mai bine, ca o vizită la castelul fermecat decisă de un nebun într-o scurtă pauză de luciditate. Nebunul sunt eu însumi la volanul maşinii, iar nebunia ecranul opac pentru care era nevoie să vină seara şi să mă întorc în bârlogul meu de la etajul trei. Pauza apăruse într-o după-amiază de septembrie cu un aer ca mierea de salcâm.

Nu stabilisem o oră precisă pentru întâlnire ca să am motive de grabă, aşa că am trecut de poartă lăsând maşina la pas. Aleea pavată cu piatră de râu urca în pantă lină şi era pustie la acea oră de la mijlocul după-amiezii. În adâncime se zăriră imediat turnul rotund de veghe, cu acoperişul său conic, dar şi pata albă în verdeaţa deasă, încâlcită care era zidăria din spatele clădirii. Cred că mi-am acordat aici şi câteva clipe de visare romanţioasă. Mai era destul până la prima brumă – încă şi mai mult până la îngheţuri – şi un aer somnolent de vacanţă care s-a prelungit, un rest de vară uscată învăluiau în aceleaşi pâcle aurii satele de pe podiş, până la munţi, cu tot cu oraşul de unde veneam, într-o moale fraternizare cosmică. De obicei, apropierea serii făcea să mi se accelereze pulsul, dar şi până atunci mai aveam un răgaz de pace şi mi-a şi trecut prin cap, cu un fel de gelozie, că ar fi trebuit să profit şi altădată de asemenea momente. Mă gândeam, în acel vis de după-amiază, ca şi cum ar fi fost altcineva care-mi stabilea ce să fac şi profitam ca să-i adresez un reproş pentru calendarul stricat şi pentru atâtea zile irosite.

În prima clipă, am avut – brusc – impresia că e ceva, un corp căzut de sus, dintr-un copac de pe marginea aleii, drept în faţa maşinii, dar, dacă aş fi avut puterea să judec normal, mi-aş fi dat seama că e o distanţă prea mare. Căzuse, oricum, cu elasticitatea unei pisici. Când m-am trezit cu el la o palmă sau la mai puţin de o palmă de botul maşinii, nu mai era timp de nimic şi, aproape deodată, în aceeaşi secundă, pielea sub cămaşă mi-a fost inundată de o sudoare îngheţată.

Toate s-au petrecut aproape simultan după aceea. Izbitura, mai întâi, transmisă ca un curent parcă prin volan şi simţită în stomac. Eram totuşi în viteza întâi şi fără nicio acceleraţie. Deşi paralizat de spaimă, am frânat din reflex şi am mai reuşit să-mi dau seama că motorul a calat. Apucasem să-l văd însă prea bine aşa cum îmi apăruse în faţă, capul cu o palmă mai sus de partea din faţă a capotei şi ambele braţe ridicate. Impactul fusese însă foarte puţin înainte, bufnitura surdă, după care corpul a venit rostogolindu-se spre mine şi s-a oprit în parbriz. Şi mai e ceva: neverosimila grimasă a râsului răutăcios sau batjocoritor în care – de asta sunt sigur – nu exista niciun pic de spaimă sau de durere. S-a făcut apoi linişte, motorul se oprise şi într-o clipită maşina mi-a fost înconjurată din toate părţile de copii, câteva zeci de copii.

Cu corpul încă inert aflat pe capotă, reacţia mea era probabil caraghioasă. Am strigat ceva şi, uitând de centură, am dat să deschid portiera şi să cobor. N-am apucat s-o fac şi am simţit că zecile de copii se împingeau din afară anume ca să-mi blocheze ieşirea. Adevărul, de care ceva mai târziu m-am ruşinat, e că şocul mă înnebunise. Am rămas ţintuit neputincios în scaun, privind prosteşte drept înainte, în timp ce o sută de ochi sau mai mulţi se uitau şi ei la mine ca la un peşte într-un acvariu.

Sunt sigur că mă văzuseră imediat ce intrasem pe alee, stând ascunşi, la pândă, în tufişuri, nu departe, de vreme ce, înainte de a-mi da seama ce se întâmplă, reuşiseră să mă înconjoare din toate părţile. Ţâşniseră în urma mea, toţi cu aceeaşi iuţeală incredibilă de mici vietăţi pe care ochiul nici nu le poate urmări. Erau foarte mulţi şi toţi îmbrăcaţi în treninguri galbene, cu un Mickey Mouse negru imprimat în medalion pe pieptul bluzei. Atât cât am putut să-mi dau seama, cei mai mari stăteau mai retraşi, în rezervă, ca nişte arbitri, cei mai agresivi şi gălăgioşi, cu ţipete războinice, fiind prichindeii. Aceştia erau şi cei mai numeroşi, pe câţiva i-am zărit în oglinda retrovizoare venind cu întârziere în goană din urmă, alţi câţiva în schimb am avut impresia că aterizaseră totuşi din copacii de pe marginea aleii.

La portiera din stânga, pe unde intenţionam să cobor, se înghesuiau cei mai mulţi şi impresia mea, la încă o verificare, a fost că o făceau anume ca să nu mă lase să ies. Pe cea din dreapta, blocată pe dinăuntru, alţii se îndârjeau s-o deschidă, cu o pantomimă ameninţătoare, ca şi cum ar fi vrut s-o rupă din balamale. Asta a durat poate mai puţin de un minut. În tot acest interval, cei mai mulţi, urcaţi unul peste altul pe capotă, se holbau plini de curiozitate la mine prin parbriz.

Era ciudat: de fapt, ţipau şi râdeau. A trebuit să treacă un timp oarecare ca să-mi dau seama de asta. Mă prinseseră prizonier şi-şi dădeau seama că n-am cum să mă apăr. Fără să observ cum au făcut-o, vreo doi dintre ei reuşiseră să se urce sus pe maşină, iar izbiturile înfundate în tablă şi tropăiturile răsunau deasupra capului meu. Cred că asta m-a şi dezmeticit. I-am ameninţat cu pumnul pe cei de pe capotă:

— Coborâţi de acolo!

După care am repornit motorul şi am claxonat lung, furios, deşi n-aveam curajul să şi plec din loc cu tot ciorchinele de corpuri strâns pe maşină. Îşi revenise sau se prefăcea că şi-a revenit şi cel pe care îl lovisem şi asta mi-a dat un pic de curaj. Cred că în acea clipă, încălecat de alţi doi la fel de mici, aproape strivit de ei după ce-i săriseră în spinare, ţinându-se însă zdravăn de tijele metalice ale ştergătoarelor, am descoperit că râde. Dar râdeau împreună cu el şi ceilalţi, ca de o glumă care le reuşise foarte bine…

— Înseamnă că le placi, îmi explică râzând Alin Sârbu, venit să mă întâmpine după ce îmi auzise claxonul. Cred că le-aţi plăcut şi tu, şi maşina, jumate-jumate. Pe cei care vin pe aici şi nu le plac se prefac că nu-i văd şi, n-o să mă crezi, eu sunt unul dintre neplăcuţi. Ce zici? Eu, care am venit ca un Moş Crăciun! Când mă observă că sosesc cu maşina şi dacă-i găsesc pe drum, se întorc cu spatele. Încă n-am descifrat mesajul, dar e clar că le inspir ceva rău, ca vrăjitorul din basme sau ca balaurii cu chip de om…

Copiii dispăruseră, într-adevăr, ca prin farmec în timp ce mergeam alături pe aleea iarăşi pustie. Pe Alin Sârbu păţania mea îl distra. Zâmbetul lui arogant, care altădată m-ar fi enervat, era ca şi cum nu acorda nicio importanţă păţaniei mele. Simpla lui apariţie pusese pe fugă armata de copii? Nu-mi venea să cred. Dar n-avea importanţă ce-mi trece mie prin cap, cel puţin deocamdată. Vezi-ţi de treabă, încui-o şi las-o aici, mă sfătui el, asigurându-mă că, acolo unde era, maşina mea nu încurca trecerea şi nici nu se va mai atinge nimeni de ea. Am făcut ce mi-a spus. Ar fi trebuit în fine să râd, dar îmi pierise pofta de râs.

Aşa cum ţi-am zis, se apropia seara, dar stăruia zăpuşeala uscată de vară agonică din cauza căreia de altfel eram doar în tricou şi cu sandale pe piciorul gol. Vag indispus, nu puteam să nu iau în seamă că Alin Sârbu marca şi de data asta diferenţa la care nu-ţi mai permiţi să ai obiecţii: cravată roşie, cămaşă elegantă, impecabil călcată, costum închis, „de şef“ în postură oficială. Marca, vreau adică să spun că o făcea ca la meci, cu un avantaj sesizabil de puncte, dar şi cu o ostentaţie care era felul lui foarte special de a fi nu doar cu mine.

O să vezi că e interesant şi-o să-ţi placă, insistase el în ziua când îmi propusese să vin doar ca să arunc o privire şi să-mi fac o idee, liber de obligaţia de a scrie ceva. Am acceptat fără nicio plăcere, pentru că de interes nici nu putea fi vorba. Nici eu nu mai ştiu de ce, probabil pentru că n-aveam nimic altceva de făcut. Acesta e adevărul: iniţial, a fost fără niciun motiv. Cu autoritatea lui care nu lăsa (în general, pentru nimeni) loc de replică şi cu o ironie tăioasă, când te simţea indecis, Alin Sârbu ştia să dea şi ordine şi, în cele câteva situaţii la care asistasem, cu el de faţă, remarcasem că e ascultat la modul milităresc, fără crâcnire. În primul an de după căderea lui Ceauşescu, dar şi în al doilea, era ceva foarte rar, o excepţie, poate chiar o anomalie. Aproape nimeni n-avea un mandat ferm de autoritate care să nu fie supus imediat contestaţiei, şi asta nicăieri, în niciun cotlon din România, din vârful piramidei până în ultimul cătun. Acum, când fac această reconstituire, privind de la distanţă, îmi dau seama că asta e ce m-a cucerit la el: siguranţa de sine. Dar bănuiesc că şi el mă intuise precis. Simţise, adică, lucrul de care nici eu nu eram lucid, că sunt pe jumătate mort şi că încep să mă usuc, să mă atrofiez şi că până la urmă voi fi mort de tot. Ştia că nu voi avea energia necesară să mă împotrivesc. Cu toate astea, faţă de mine a adoptat o soluţie ocolitoare care apela la încredere, ca la un privilegiu.

Anunţată şi ea de claxonul meu dinainte, o a doua persoană, care era o femeie, apăru pe alee, lângă turnul de veghe cu zidăria lui străveche mâncată de igrasie. De acolo mai departe era curtea interioară a căminului, iar şi mai departe, pe laturile neînchise de ziduri, continua verdele întunecat al copacilor din parcul îmbătrânit. Din cauza bolovanilor din pavaj, femeia păşea cu precauţie, sprijinindu-se în baston. De vină era însă şi piciorul infirm mascat într-un bocanc ortopedic cu talpă groasă şi încă ceva care, întrezărindu-se pe sub poalele halatului, era un fel de proteză metalică. Alin spuse:

— E directoarea, hai să te prezint. Şi bagă de seamă, te rog, ce-i zici. Eu îi fac curte, să-i faci şi tu.

De profesoara Bondor, de matematică, ştiam din auzite. Despre piciorul ei „de fier“ se pomenea în folclorul liceelor din oraş, ca şi despre faima de scorpie care îi refuza pe şmecherii amatori de meditaţii plătite. Ştiam, toată lumea ştia şi că în 21 decembrie, în prima zi a revoluţiei, soţul ei, obscurul profesor Bondor, de desen, se aflase într-unul dintre grupurile de manifestanţi în care trăsese armata şi fusese ucis. Despre el, după aceea, în câteva ziare se povestise că la manifestaţia cu pricina venise beat şi nimerise sub gloanţe mai ales pentru că se aruncase prosteşte spre soldaţii înarmaţi aduşi în centrul oraşului doar ca să intimideze grupurile gălăgioase ale protestatarilor. Celelalte ziare, ale opoziţiei anticomuniste, îi cultivau în schimb foarte insistent o figură de erou şi martir. O perioadă, urmărisem şi eu aceste dezbateri interminabile, fascinat de patima oarbă a combatanţilor, dar de la un punct pierdusem firul. De asta nici nu mă mai interesau motivele pentru care văduva Bondor îşi abandonase catedra faimoasă de la Liceul de Informatică, liceu de elită, îşi abandonase elevii, între care erau şi câţiva superdotaţi pentru matematică (aceştia i se adresaseră printr-o scrisoare deschisă, publicată în presă, implorând-o să revină…), ca să se exileze – cum se bârfea – tocmai la o casă de copii orfani şi handicapaţi – mai precis, semihandicapaţi – dintr-un sat… Alin Sârbu, în ce-l priveşte, îmi pomenise în termeni foarte vagi despre ce vrea să facă la acest cămin şi în ce consta ajutorul acordat văduvei Bondor. Se mulţumise doar să mă asigure că acolo „femeile conduc“, adică „româncele noastre“, şi nu-mi dau seama dacă era serios sau ironic – conduceau, adică, cele care fac treabă mult mai bună decât bărbaţii, indiferent unde le pui şi mai ales dacă le dai mână liberă. Mai departe, Alin Sârbu devenea evaziv. Nu-i cerusem mai multe explicaţii nici eu şi nici nu e sigur că m-ar fi interesat. Ce era de ştiut, cu adevărat important, ştiam şi asta mi-era suficient.

Imediat, din prima lună a lui ’90, când încă fumegau baricadele din oraş pe care se murise câteva săptămâni în urmă şi când încă patrulau ici-colo tancuri cu soldaţi, ieşiseră la iveală sinistrele „case de copii“ despre care se spunea că sunt „ale lui Ceauşescu“ şi presa se năpustise lacomă într-acolo şi era presa din toată lumea, o adevărată armada venită să scotocească în România după subiecte cât mai terifiante. Aşa începuseră să apară peste tot pozele cu copii scheletici, în zdrenţe, din care mai rămăseseră doar craniile cu tâmple scobite şi ochii înfundaţi sub arcade. Clădiri în ruină, duşumele şi paturi putrede, o mocirlă care era filmată în prim-plan în reportaje televizate şi divulgată ca excremente ale copiilor luate pe tălpi şi mutate peste tot. O mizerie de primă pagină care te umple de groază şi de ruşine, asta după ce consternarea s-a evaporat. Nu exista absolut nimic, nici cel mai mic motiv care să mă ispitească să vin aici. Dar în afară de acest vid al motivelor era în mine şi un refuz, o repulsie, o senzaţie de vomă, ceva care într-o dezlănţuire violentă ar fi fost în stare să spargă totul ca să se apere şi să fie lăsat în pace.

Directoarea ştia şi ea ce mă aduce acolo şi nu se grăbea, după câţiva paşi chinuiţi cu piciorul ei „de fier“ mascat într-un bocanc uriaş se opri, proptindu-se în baston.

— Doamna directoare Bondor, începu prezentările de la distanţă Alin Sârbu şi ridică puţin vocea. Despre care te-am anunţat ce planuri grandioase are cu copiii şi cu clădirea asta nenorocită. (Nu mă anunţase nimic.) Mai trebuie să ştii şi că e văduva lui Caius Bondor. Ştiai? Normal! Stimată doamnă, schimbă el tonul şi se opri ca să arate spre mine, dar fără să-mi spună numele, dânsul e ziaristul despre care v-am tot povestit că vrea neapărat să scrie despre ce se întâmplă aici, la cămin, de când aţi venit dumneavoastră. Vrea să vă laude şi eu n-am nimic împotrivă. Să vă laude ca să ne crape de ciudă duşmanii.

Ea nu-mi întinse mâna, dar prin ochelarii cu lentile negre i-am simţit privirea ca un ac. Părea familiarizată cu sunetul special al ameninţărilor ironice ale lui Alin Sârbu. Stătea ţeapănă, uscată, fără zâmbet şi, când vorbi, i se văzură strălucind toţi dinţii de aur din faţă.

— Când soseşte aici câte o maşină, copiilor le place s-o trateze ca pe o jucărie, mi se adresă ea, surprinzător. N-aţi observat, dar v-au scos şi lamele de la ştergătoare şi capacele de la ventil, de la roţi. Să n-aveţi însă grijă, nu vă strică nimic. La plecare, vorbesc eu cu ei şi o să vi le pună la loc.

Alin râdea ca de o glumă bună de care abia atunci aflase. Asta mă obliga şi pe mine să ridic din umeri, resemnat cu asigurările primite. Momentul zero al vizitei mele se consumase astfel pe jumătate, fără să mi se acorde nicio clipă vreun drept de iniţiativă.

2

Căminul avea trei corpuri dispuse în jurul curţii interioare. Lespezi vechi de piatră tocită pe toată suprafaţa de incintă, o scară exterioară pe la colţ spre etaj, palierul ca o lojă de teatru deasupra curţii, multe geamuri şi uşi înşirate pe toată lungimea, şi sus, şi jos. Cu tot aspectul de şantier, clădirea somnola în pustietatea însorită a după-amiezii. Era ciudat: toate lucrările păreau să se fi întrerupt brusc, de câteva minute. M-am uitat zadarnic în jur să văd vreo mişcare. Ca şi copiii, muncitorii de pe şantier dispăruseră misterios, fără urmă. Un robinet fusese însă uitat în grabă neînchis şi prin capătul furtunului, tocmai în marginea curţii, ţâşnea încă o şuviţă de apă, iar de la betonieră se cărase cu roaba mortar nu demult. Rămăsese drept dovadă o dâră proaspătă şi lăptoasă prelinsă până la prag, iar directoarea, care mergea în faţa noastră, se feri, ocoli, ca să nu-şi murdărească bocancii.

După câţiva paşi, în mijlocul curţii, Alin se opri şi directoarea îl imită. Era o invitaţie de a contempla peisajul.

Deocamdată, ce trebuia să văd în exteriorul clădirii erau schelele şi o parte din faţada proaspăt retencuită, grămezile de moloz risipite peste tot. Camioanele aduse până aici, sus, sfărâmaseră cu roţile rondurile vechi de flori, dar asta trebuie să fi fost de mult căci în şanţurile cu pământ reavăn între timp răsărise iarba. Tot vechi, sub cerul liber, erau şi două stive uriaşe. Deoparte fusese adunat metalul: câteva zeci de paturi de fier cu plasă de sârmă rupte în bucăţi şi acum mâncate de rugină, burlanele vechi, ruginite şi ele, ţevi, chiuvete de fontă… Separat, erau aruncate la grămadă un număr incredibil de saltele din care se revărsa umplutura de vată murdară ca nişte intestine dintr-un abdomen. Toate fuseseră clădite cândva gospodăreşte într-o ordine oarecare, se revărsaseră apoi în timpul furtunilor verii, al rafalelor de ploaie şi din nou fuseseră strânse cât de cât la grămadă după aceea. Acum, arşiţa uscată le zbicea iarăşi şi un miros învăluitor, ascuţit, de urină umplea spaţiul îngust şi pustiu al unghiului pe care-l formau laturile clădirii. Cred că mirosul stagna, cum stau, ca prinşi cu clei, norii pe firmament în zilele calme. Pentru că douăzeci de metri mai încolo, după o poartă de fotbal din ţevi metalice, pe care fusese întinsă o mochetă proaspăt spălată, şi după nişte sârme cu cearşafuri, tot scoase la uscat, ca nişte pânze de corabie, erau iarăşi parcul, tufişurile netunse, sălbăticite, arborii îmbătrâniţi, verdele curat (mi l-am imaginat şi pur, de-o puritate sticloasă, compactă) al clorofilei.

— Când o să faceţi interviul, doamna directoare o să-ţi povestească despre cum am făcut rost de materiale, spuse Alin şi se întoarse actoriceşte spre cea despre care-mi vorbea. Să-i spun cum fură oamenii materiale de pe şantiere şi ni le dau nouă? Pare incredibil, nu?

Din dosul lentilelor negre nu se văzu dacă femeia gusta acest fel de a glumi. Îşi arătă în schimb acelaşi zâmbet rece de aur.

— Ne ajută şi catolicii din Anglia şi avem şi un austriac de la Crucea Roşie.

Alin Sârbu nu-mi pomenise nimic de toate astea, dar nici nu-l întrebasem, pentru că nu mă interesa. Acum sări însă prompt.

— I-am zis.

Şi mă luă de braţ:

— Hai să vezi.

„Ajutoarele“ erau depozitate într-o încăpere de la parter, transformată provizoriu în magazie, unde erau ţinute sub cheie şi păzite ca ochii din cap. Trebuia să-mi fie arătate ca un trofeu şi directoarea o luă înainte. De ce păzite? Pentru că, dacă se fură, am sfeclit-o, spuse, de data asta grav, Alin Sârbu, dar fără să lămurească cine ar putea fi hoţii. Încăperea mare, ferecată cu doi drugi de fier încrucişaţi, cu lacăte mari, chinezeşti, dar şi cu o uşă de fier peste cea obişnuită, de lemn şi cu geamurile zăbrelite, era, într-adevăr, ticsită până la tavan cu baloturi, din care o parte încă nedezvelite din ambalajele de protecţie pentru transport. Era o avere în toată legea, explică el. Se găsea aici tot ce trebuie pentru apă, curent şi gaz. Tot, adică şi ceva în plus faţă de ce va fi necesar. Dar şi utilaje mai a’ naibii, pentru care vor trebui aduşi specialişti, să vedem la ce folosesc. Aşadar, tot ce e bucătărie pentru masa zilnică a câtorva zeci de fiinţe umane, în concepţie englezească, cu unităţi de măsură diferite de cele ale noastre, de pe continent. Dacă poţi să-ţi dai seama ce complicaţii infernale decurg de aici. Asta, pentru racordurile de ţevărie, ca să nu intrăm în toate amănuntele. După aceea, tot ce înseamnă baie, săli de baie cu duş, cu toate dotările. Dar şi ce va fi finalmente o spălătorie mecanizată, plus săpunuri şi detergenţi, plus utilaje pentru uscat în spaţii închise, şi nu pe sârmă, în parc. Ce să mai spun? Materiale didactice, fiind vorba de copii. Şi, bineînţeles, jocuri, jocuri de toate felurile, unde iarăşi va fi nevoie de specialişti… Înţelegi? Îţi dai seama ce-a fost înainte şi ce avem acum? Care-i de fapt diferenţa?

La ieşire, pe hol, am aşteptat amândoi în tăcere până când directoarea a încuiat toate lacătele. Tot tăcuţi, cu ea înainte, am pornit mai departe, ocolind scările zugravilor, găleţile şi periile abandonate, colacii de cablu şi cartoanele zdrenţuite de ambalaj risipite peste tot. Alin Sârbu zâmbea satisfăcut, iar directoarea, ascunsă după lentilele negre, tăcută, deschidea uşile înaintea noastră păşind greoi, cu mersul ei dificultos şi solemn.

Celelalte încăperi încă n-aveau clanţe şi broaşte montate la uşi. În câteva se terminase retencuirea şi se văruia, urma curăţenie, bibilit, spuse Alin. Peste tot, ţevăria instalaţiilor de curent şi încălzire era nouă. Se putea trage o linie: o treabă importantă la care s-a pus punct. Data viitoare când vii, doamna Bondor o să aibă toate cifrele pregătite şi-o să ţi le spună.

Bucătăria din capătul coridorului pretinse o oprire mai specială. Directoarea aprinse toate luminile, cu toate că mai era până să se întunece, şi în mijlocul încăperii apărură plitele „ultimul răcnet“, cu hotă strălucitoare de aerisire, montată de doar două zile. Uită-te numai la baterii, la chiuvete, îmi comandă Alin Sârbu cu acea autoritate care doar în aparenţă era zâmbitoare şi directoarea îl aprobă. Fii atent la cuptor, la ce au putut inventa nebunii ăştia de engleji. Mai rămâne doar mobilierul, care există, dar trebuie montat… Deşi o friptură pentru oaspeţi se poate pregăti şi fără cine ştie ce unelte englezeşti. Nu?, dar friptura rămâne pe data viitoare. Alin râse, directoarea zâmbi.

Spălătoria, maşinile erau în schimb aşteptate să sosească în câteva zile din Austria. Şi aici, atenţie mărită: despre austrieci, cu subliniere pe Crucea Roşie, trebuie neapărat scris. Să nu uităm. Neapărat-neapărat. Vor sosi aşadar în trei-patru zile, maximum maximorum o săptămână. Măcar că în sala de baie gresia şi faianţa puteau începe să fie montate şi azi. Prizele, întrerupătoarele şi încă alte câteva fleacuri vor fi lăsate şi ele pentru ultima clipă. Uşile şi geamurile la fel. Alin se întrerupse şi-mi aruncă o privire, să vadă dacă înţeleg.

Politeţea mă obligase din capul locului să mă opresc şi să mă uit la ce mi se arată, dar Alin Sârbu aproape mă soma să mă umplu şi eu de încântare ca şi el. Conştiincios, m-am străduit să fac întocmai. Utilajele englezeşti sau austriece, proaspăt despachetate, cu carcasele lor virgine de oţel cromat, străluceau într-adevăr ca nişte jucării pentru oameni mari. Ce zici? Nu-i grozav? mă somă el şi nu trecu mai departe până când nu l-am aprobat suficient de convingător. Dar fervoarea amănuntelor ce se repetă, cu variaţii ca şi insesizabile, era din refrenul unui cântec familiar. Cu ani în urmă, lucrasem eu însumi pe brânci până mi-am pus la punct casa unde urma să mă instalez şi cunoşteam bine efectul de drog euforizant al mirosurilor de tencuială încă neuscată şi al lacurilor pentru lemnărie. Amintirea îmi veni fulgurantă ca o lovitură în plex şi m-am strâmbat de durere, bănuiesc. Uitasem, cu preţul unui uriaş efort de voinţă. Revenirea era împotriva voinţei mele şi tocmai de aceea atroce, îngrozitoare. Existase o perioadă, la început, când, dacă mă vizitau aceste minuscule tresăriri ale memoriei, conştiinţa mea intra parcă în transă şi trebuia să fug ca să mă ascund. Acum au fost doar o crispare şi o grimasă. Cred totuşi că Alin a observat şi s-a oprit.

— Bine, zise, eliptic. Hai acum să ieşim.

Vizita mea, la care Alin Sârbu ţinuse morţiş, ca să-mi fac o idee despre ce e de scris, se terminase. Se mai aflau la etaj dormitoarele, unde mai era încă mult de lucru. Ce e important ai văzut, mă anunţă el, iar directoarea se grăbi să aprobe. Ieşiserăm între timp în curte şi un puşti în trening galben care părea să fi stat la pândă o zbughi, zărindu-ne, şi dispăru în tufişuri ca o sălbăticiune.

Cred că atunci a venit şi vorba despre numărul copiilor aflaţi în cămin şi Alin recunoscu că acest număr reprezenta, într-adevăr, o problemă. Căminul, cu parcul din jur, până sus pe deal, n-au garduri, în afara zidului de piatră de la şosea, nu există pază la ieşire, nici poartă încuiată. Aşa se face că săptămânal dispar doi-trei copii şi sunt aduşi înapoi peste o lună.

— Cam astea sunt cifrele, se întoarse Alin Sârbu spre directoare, care-i răspunse cu expresia ei de statuie, cu toate că el se eschivase de la răspunsul cerut. În felul lor, evadează, deşi nu-i ţine nimeni legaţi. Dar despre asta, deocamdată, n-are rost să scrii. Îşi pun în cap toţi să ajungă la Bucureşti, unde au auzit că a fost revoluţie. Însă n-au bani, cu hainele de cămin sunt uşor de identificat şi poliţia îi culege de prin gări sau trenuri şi-i aduce înapoi la doamna Bondor.

Englezoaica apăru când mă pregăteam să plec, dar mai trebuia să aştept să-şi clarifice problemele cei doi, directoarea şi Alin. Ea îşi amintise că-i mai trebuiau nu ştiu câţi saci de ciment, promişi de cineva care se angajase să-i aducă de la un depozit. Mai erau şi camionul, sau camioanele pentru gunoi, împreună cu cei câţiva ţigani promişi că vor fi trimişi cu lopeţi şi mături la curăţenie. Un sâmbure mai vechi de nemulţumire al directoarei ieşi la iveală şi mi s-a părut că asta se întâmpla şi din cauza prezenţei mele. Era limpede că Alin îi promisese de mult tot felul de lucruri. Făcea mereu prea multe promisiuni de care uita sau se dovedea că sunt promisiuni imposibil de înfăptuit. Am simţit că lipseşte doar o mică, o infimă scânteie ca să înceapă cearta adevărată, însă nu puteam nici să plec şi să-i las baltă. Englezoaica, pe care atunci o vedeam prima oară, şi-a făcut apariţia ca şi cum ar fi ghicit că e nevoie de ea.

Ieşise dintr-una din încăperile de la etaj şi tocmai cobora scara exterioară spre curte. N-avea deloc aerul că e din cauza noastră sau pentru noi. Că, adică, a auzit zgomot, voci străine, şi vine să afle ce se întâmplă. Dimpotrivă, părea preocupată de altceva, iar ţinta spre care se îndreaptă e în direcţia opusă nouă, grupului de trei de jos, din mijlocul curţii interioare.

— Uite-o şi pe englezoaica noastră, exclamă Alin Sârbu. Hai s-o lăsăm pe doamna Bondor în pace şi să mergem la ea să te prezint.

Femeia se îndreptase între timp spre noi. Purta, la început de septembrie, când eu umblam în cămaşă, bocanci negri cu tureatca înaltă de mers pe munte, prin zăpadă. Asta mi-a sărit în ochi din prima clipă. Complementar era părul roşu-deschis, aproape artificial. Dar şi bluza galbenă de trening a uniformei de la cămin, cu Mickey Mouse-ul negru în medalion. De departe, în afara coamei în flăcări, n-avea nimic special, poate doar ochii de un verde incert, spre albastru şi faptul că nu comunicau niciun fel de interes, cercetând curtea şi pe noi cu o ciudată apatie somnolentă.

— Zâmbeşte, spuse poruncitor Alin Sârbu şi, la fel ca atunci când făcusem cunoştinţă cu directoarea, m-am supus. Pe englezoaică el o întâmpină de la distanţă cu buna lui dispoziţie jucată perfect pe care începeam s-o cunosc. I se adresă în franceză destul de cursiv:

— Iată şi presa! Voilà donc les journeaux! şi mă arătă cu mâna ca pe un trofeu. Aşa cum te-am avertizat, ma chère, în oraş s-a aflat ce face Anglia pentru copiii români şi toţi ziariştii vor să vină încoace să te vadă. Te-am anunţat de altfel că aşa va fi. Vor informaţii şi noi suntem obligaţi, n’est-ce pas?, să le oferim informaţii. Deocamdată, pe ceilalţi îi voi mai ţine la distanţă, să aştepte până montăm băile şi spălătoria, ca să le poată vedea în stare de funcţionare. El – şi mă arătă iarăşi – a profitat că suntem prieteni. Alin, mi-a zis, ştiu că faceţi lucruri grozave acolo, vreau să văd şi eu despre ce e vorba… Te rog etcetera. Şi am fost silit să cedez.

Englezoaica nu ignorase din capul locului că în România toată lumea a învăţat măcar câteva cuvinte franţuzeşti, limbă pe care o cunoştea şi ea. Nu păreau s-o intimideze nici linguşelile lui Alin Sârbu. Se mulţumi, neglijentă, să-ncline capul, cu aceeaşi privire opacizată de indiferenţă.

— Ea e deci Daiana, continuă Alin imediat, se scrie ca în româneşte Diana, se pronunţă Daiana, cea pe care doreai neapărat s-o cunoşti, iar englezoica îmi dădu mâna bărbăteşte, o mână rece, cu strânsoare foarte puternică. Iar el e Romulus, poţi să-i spui simplu Romi, o voce temută în presă care însă pe noi ne va lăuda.

Se opri doar o clipă ca să ne contemple satisfăcut.

— Ţii minte, i se adresă ei, Lupa Capitolina, pe care te-am dus s-o vezi în centrul oraşului?

Ea confirmă.

— Copiii lupoaicei sunt Romulus şi Remus. El e unul din cei doi.

Şi râse cu poftă, ca de o glumă reuşită spusă de altcineva.

Câteva clipe s-a râs cam aiurea şi s-au debitat banalităţile de rigoare. Ea rămase până la capăt nu prea atentă la ce pălăvrăgeşte Alin. Lui însă nu-i păsa. Era radios, un pic cabotin şi prea gălăgios, luat pe sus – pentru gustul meu, cel puţin – de plăcerea declamaţiei în franţuzeşte, dar şi de sine însuşi, bănuiesc că exact în aceeaşi măsură. La sfârşit, ea confirmă: pricepuse. După care întrebă, privindu-mă în ochi:

— Romi?

— Corect! Aşa se pronunţă, se grăbi s-o încurajeze Alin.

Vizita mea la cămin s-a încheiat exact cum îmi promisese Alin Sârbu: jumătate de oră, nicio secundă în plus. Am făcut împreună câţiva paşi până unde-mi lăsasem maşina.

— Trebuie neapărat să termin tencuielile exterioare până nu vine iarna peste noi, reluă el problema cea mare care îl preocupa.

Pentru finisajele din interior şi instalaţii, îmi mai spuse, nu mai existau bani. Se putea bizui doar pe ce va mai obţine de la Crucea Roşie şi de la englezi. Toate aceste soluţii de salvare erau însă cu mari semne de întrebare.

Îmi vorbise despre toate astea şi înainte: era unul din acele pariuri pe care la un moment dat un bărbat le face cu sine însuşi, pariu pe care n-are voie să-l piardă. Cu toate astea, de fiecare dată am vrut să-l avertizez că sunt sceptic în ce priveşte efectul reportajelor pe care le voi scrie. Promisiunea pe care o făcusem, deşi fără niciun entuziasm, trebuia însă respectată. Relaţia noastră era de altfel de aşa natură, încât nu era deloc obligatoriu să ne justificăm unul faţă de celălalt. Presupun că i-am răspuns, ca şi altădată, cu cele câteva propoziţii cu care se umplu ultimele minute înainte de despărţire. Nu reuşesc să-mi reamintesc însă cum anume a venit vorba de englezoaică, dacă eu l-am întrebat ceva despre ea şi ce anume.

— Îţi place? îmi amintesc însă că m-a chestionat cu bruscheţea lui obişnuită.

Ca la un semnal, ne-am oprit din mers deodată. Am privit în jur: eram singuri. Directoarea dispăruse prima, neinteresată de conversaţia noastră cu englezoaica, dar şi aceasta dispăruse la fel, fără la revedere, şi era clar că nu mai are de ce să revină. Cu aerul ei somnolent, absent, după ce acceptase că ne vom revedea cândva, într-o zi, ne lăsase baltă, îndepărtându-se fără ţintă şi fără scop. Ambele femei, de altfel, păreau să se fi dus şi ele spre locul unde se refugiaseră şi toţi copiii. Nu am reuşit să-mi dau seama niciodată dacă o idee care-i trecea prin minte lui Alin Sârbu se structura instantaneu sub forma unui plan expus cu aceeaşi inventivitate brutală şi un pic vulgară sau, în altă variantă, dacă de fiecare dată totul era premeditare, disimulare perfectă, viclenie. N-aş fi mers totuşi până acolo încât să mă supăr pe el şi să mă consider ofensat. Bănuiesc, conta şi el pe asta.

— Stai puţin, l-am somat. Despre ce vorbim noi doi? Te întreb pentru că mi se pare că n-am înţeles bine.

— Ai înţeles exact.

— Îţi baţi joc de mine?

— Deloc. Fata asta nu-i rea, continuă el văzând că tac, despre roşcatele cu un milion de pistrui, cum e ea, se spune că au ceva ce nu se găseşte la celelalte. N-ai auzit? Cred că mirosul transpiraţiei, când au orgasm. Vreau să stabilim de pe acum că va trebui să faci şi un interviu cu ea, un miniinterviu. Două întrebări, ceva scurt, când e momentul, ne vom pune de acord cum să fie formulate. Să apară pe jumătate de coloană, nu mai mult, dar în chenar, în pagina cu reportajul tău… De curul ei ai putea să te ocupi în subsidiar.

L-am ascultat posomorât, cu speranţa că tăcerea mea îl va descuraja. Mă iluzionam însă (eram şi un pic, foarte vag, conştient de această iluzie), Alin Sârbu nefiind dintre cei care abandonează.

— Ai să râzi, dar nu ştiu ce e în capul ei, continuă el. Fata asta a făcut drumul dus-întors cu două transporturi şi se pare că la al treilea n-a mai găsit de cuviinţă că trebuie să fie iarăşi prezentă lângă şofer. Asta la întoarcerea în Anglia. Deci a rămas. Îi place, mai mult ca sigur, la noi şi, la câte ne-a adus până acuma, merită s-o ţinem pe palme. Să-i cer socoteală? Să-i zic: du-te, fato? Aşteptăm acuma, aşteaptă şi ea noul transport, mănâncă de la cazan împreună cu copiii, iar ei o tratează ca pe o regină. De directoare nu ţine cont. Cred că nici de mine. Ceea ce, cum să spun, nu mă deranjează deloc. Presupun că se simte bine. E straniu, dar uite că România poate să-i cadă cu tronc cuiva, să nu se dea dus… Pare absurd, din punctul nostru de vedere, dar uite că se poate. E un exemplu viu.

— Şi mai departe?

— Mai departe, tu ai maşină ca să te mişti, ştii franceza. Fata asta, am să ţi-o mai spun o dată, stă singură aici zile întregi, n-am pe nimeni în oraş să-l trimit să aibă şi ea cu cine schimba o vorbă. Vino tu, îţi dau bani de benzină, ia-o cu maşina, du-o la un restaurant, du-o la tine acasă, fă ce vrei…! Nu cred că mă înşel, dar ceva îmi spune că are nevoie de asta, e singurul lucru cu care pot s-o plătesc. Fiecare avem un preţ, nu? Ăsta pare a fi preţul ei.

— Repet întrebarea: chiar vorbeşti serios?

— Nu-ţi cer mare lucru. Sacrifică-ţi şi tu câteva ore din viaţă ca să faci ce te rog.

Ajunsesem la maşină şi i-am dat ocol ca să verific. Ştergătoarele din faţă şi din spate erau la locul lor, aşa cum mă asigurase directoarea, ca şi cum nu s-ar fi atins nimeni de ele între timp. Căpăcelele de la ventilul anvelopelor se furau regulat şi în parcarea din curtea blocului, peste noapte, aşa cum se mai fura tot ce poate fi deşurubat sau smuls de la un automobil. Aşteptasem, din cauza asta, momentul verificării cu o mică îngrijorare. Căpăcelele erau însă la locul lor, ca şi oglinzile laterale, nu apăruseră nicăieri nicio zgârietură pe vopsea şi nicio pată. Tăcut, Alin aştepta, după ce se oprise exact în faţa maşinii, în locul unde-mi căzuse din cer un copil în trening galben. Îşi regăsise zâmbetul odată cu această poziţie, cu care-mi bloca plecarea.

— Nu, i-am zis. E grozav, dar nu mă interesează. Am venit aici pentru că ai insistat, dar nu mă interesează. Caută pe altcineva, sunt destui.

Alin Sârbu îşi arătă dinţii, fără să pară surprins. M-am gândit după aceea că se aştepta la refuzul meu deşi pe acest refuz nu dădea doi bani şi avea o siguranţă de sine pe care aş fi putut s-o iau ca ofensă.

— Văd că nu te interesează nici banii, despre care n-am vorbit încă, zise el. Apreciez asta. Ce să-ţi mai ofer?

Am ridicat din umeri.

— Dacă nici pentru binele cauzei nu vrei să scrii de trei ori câte cinci-şase file, atunci fă-o pentru Diana. Îţi mai spun o dată: pentru zisa ta nebunie şi dezgustul de toate, atât de misterios, un medicament bun, poate cel mai bun, e o englezoaică nefutută. Încearcă măcar.

Vulgaritatea soldăţească, atât de directă şi repetată, m-a mirat, mai ales că venea de la tânărul inginer cu costum impecabil, cravată roşie şi proaspăt frezat. Era însă genul de agresiune la care niciodată n-am ştiut să răspund satisfăcător. El se amuza în continuare, cu acea sfidare cu care bănuiesc că o intimida sau doar o potolea şi pe doamna Bondor.

— Ţii neapărat să fiu eu, şi nu altcineva? Şi dă-te la o parte din faţa maşinii.

— Ai ghicit, râse el. Întruneşti toate condiţiile. Ia-o ca un compliment, cu care să şi terminăm.

Şi mi-a întins mâna, cu toate că n-aveam de gând să spun da.

Înainte de a mă urca în maşină, am mai schimbat câteva cuvinte pe care nu mi le mai amintesc. Eu: muşcător, cu un râs care voia să fie cât mai ironic. Surpriza era de a nu fi reuşit să mă consider jignit, cu toate că aşa ar fi fost normal. Alin Sârbu: repetând calm ca un doctor să nu mă grăbesc cu un „da“ sau un „nu“. E timp pentru toate, cum spune Psalmistul. Te voi mai căuta zilele următoare să vedem ce facem.