Translation of the novel © Georges Simenon Limited, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3838-3

ISBN PDF: 978-973-46-3839-0

ISBN print: 978-973-46-3690-7

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © iStockphoto.com/unaemlag

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

I

Soţia vameşului

— Cincizeci şi şase, cincizeci şi şapte, cincizeci şi opt…, număra Maigret.

Dar nu voia să numere. Era ceva mecanic. Avea capul golit de gînduri şi pleoapele grele.

Şaizeci şi unu, şaizeci şi doi…

Aruncă o scurtă privire afară. Geamurile de la Café Français erau pînă la jumătate mate. Deasupra părţii mate se zăreau doar copacii desfrunziţi din piaţă şi ploaia care cădea întruna.

— Optzeci şi trei, optzeci şi patru…

Stătea acolo, în picioare, cu tacul de biliard în mînă, şi se vedea în toate oglinzile de pe pereţii cafenelei.

Iar domnul Le Flem, patronul, îşi continua seria, fără să-şi descleşteze dinţii, cu un aer dezinvolt, ca şi cum ar fi fost foarte firesc. Trecea dintr-o parte în alta a mesei de biliard, se apleca, se ridica, urmărea bilele cu o privire absentă.

— O sută douăzeci şi doi… o sută douăzeci şi trei…

Sala era mare. Lîngă fereastră, o chelneriţă între două vîrste cosea. Erau numai ei trei şi o pisică aşezată lîngă sobă.

Şi era abia ora trei! Şi era doar 13 ianuarie. Maigret vedea cifrele pe un calendar mare, agăţat în spatele casei de marcat. Şi totul dura deja de trei luni! Şi…

Nu se plînsese nimănui. Nici doamna Maigret nu ştia de ce căzuse în dizgraţie şi fusese numit comisar principal în Luçon. Astea sunt dedesubturi ale meseriei, care nu-i privesc pe ceilalţi.

Doamna Maigret era şi ea acolo, într-un apartament pe care îl închiriaseră deasupra magazinului unui negustor de piane, şi avuseseră deja dispute cu proprietarul pentru că… N-avea importanţă!

— Pînă la cîte puncte mergem? întrebă domnul Le Flem, ca să ştie cînd trebuia să se oprească.

— O sută cincizeci…

Maigret trăgea domol din pipă. Hai! O sută patruzeci şi şapte, o sută patruzeci şi opt, o sută patruzeci şi nouă, o sută cincizeci! Bilele încremeniră pe biliard; albele erau de un galben urît, iar cea roşie, de un roz murdar. Puseră tacurile la loc în rastel. Domnul Le Flem se apropie de pompa de bere, umplu două pahare şi rase spuma cu un cuţit de lemn.

— Noroc…

Ce altceva şi-ar fi putut spune?

— Iar plouă…

Maigret îşi îmbrăcă pardesiul, îşi puse pălăria puţin pe frunte şi, după cîteva clipe, cu mîinile în buzunare, mergea pe străzile micului oraş, prin pînza de ploaie.

Apoi, deschise uşa biroului său, ai cărui pereţi erau acoperiţi de afişe administrative. Strîmbă din nas din cauza briantinei inspectorului Méjat, un miros fad, pe care nici zece pipe nu reuşeau să-l alunge.

O bătrînică cu bonetă şi cu faţa scofîlcită stătea pe un scaun şi ţinea în faţă o imensă umbrelă vandeeană, de pe care se scurgea apa. Pe podea se vedea deja o dîră lungă, ca şi cum s-ar fi uşurat acolo un cîine.

— Ce-i? mormăi Maigret, trecînd dincolo de bariera despărţitoare şi aplecîndu-se spre singurul lui inspector.

— A venit pentru dumneavoastră. Nu vrea să vorbească cu nimeni altcineva.

— Cum aşa pentru mine? Mi-a pronunţat numele?

Bătrîna înţelegea că vorbeau despre ea şi strîngea din buze cu demnitate. Maigret, din obişnuinţă, înainte să-şi scoată pardesiul, pipăia hîrtiile care îl aşteptau pe birou: veşnica rutină, cîţiva polonezi de supravegheat, indivizi fără carte de identitate, interdicţii de şedere…

— Vă ascult, doamnă… Nu vă ridicaţi, vă rog. Dar, înainte de toate, o întrebare. Cine v-a spus numele meu?

— Bărbatul meu, domnule comisar. Justin Hulot… Cînd îl veţi vedea, vă veţi aminti cu siguranţă de el, pentru că are o faţă pe care nu o uiţi. Era vameş la Concarneau, cînd aţi venit acolo pentru cazul… A citit în ziar că aţi fost numit la Luçon… Ieri, cînd a constatat că trupul neînsufleţit se afla tot în cameră, mi-a spus aşa…

— O clipă! Despre ce trup neînsufleţit e vorba?

— De cel care se află acasă la domnul judecător…

O femeie care nu s-ar fi lăsat uşor impresionată! În acel moment, Maigret o observa cu oarecare interes, fără să bănuiască nici o clipă că numita Adine Hulot, în vîrstă de şaizeci şi patru de ani, pe care o avea în faţă, avea să-i devină mult mai familiară şi că el, asemenea celorlalţi, o să-i zică Didine.

— Trebuie întîi să ştiţi că bărbatul meu s-a pensionat şi am venit să locuim în ţinutul meu natal, la L’Aiguillon. Am acolo o casă mică, lîngă port, moştenită de la răposatul meu unchi. Bănuiesc că nu cunoaşteţi L’Aiguillon! Aşa-mi ziceam şi eu… Atunci, are să vă fie greu să înţelegeţi. Dar cui aţi vrea să mă adresez? Doar nu paznicului rural, care umblă beat toată ziua şi nu poate să ne sufere… Primarul are grijă numai de stridiile lui…

— De stridii? repetă Maigret.

— Se ocupă de creşterea scoicilor, ca defunctul meu unchi, ca aproape toată lumea din L’Aiguillon… Se ocupă de creşterea stridiilor…

Nerodul de Méjat crezu de cuviinţă să rîdă, cu un aer şmecheresc, iar Maigret îi aruncă o privire plină de răceală.

— Ce spuneaţi, scumpă doamnă?

Femeia nu avea nevoie de încurajări. Nu se grăbea. Taxase şi ea cu o privire necuviinţa rîsului inspectorului Méjat.

— Toate meseriile sînt bune şi folositoare…

— Bineînţeles! Continuaţi…

— În satul L’Aiguillon, aflat destul de departe de port, sîntem doar cîteva gospodării, vreo douăzeci. Casa cea mai mare e a judecătorului.

— O clipă! Despre ce judecător e vorba?

— Îl cheamă Forlacroix… Mai demult a fost judecător de pace la Versailles. După părerea mea, a avut necazuri şi nu m-ar mira ca guvernul să-l fi obligat să-şi dea demisia.

Nu-l simpatiza pe judecător! Bătrînica aceea cu faţa zbîrcită îşi spunea fără teamă părerea despre oameni!

— Vorbiţi-mi acum despre cadavru… E al judecătorului?

— Din păcate, nu! D-alde ăştia nu sînt omorîţi niciodată!

Perfect! Maigret se lămurise şi Méjat pufnea în batistă.

— Dacă nu mă lăsaţi să vorbesc cum ştiu eu, o să mă încurcaţi… În ce dată sîntem azi?… În 13… Doamne! Nici nu m-am gîndit la asta!

Se grăbi să bată în lemn şi să-şi facă apoi semnul crucii.

— Asta a fost alaltăieri, deci pe 11… Cu o seară înainte avusese invitaţi…

— Cine avusese?

— Familia Forlacroix… Doctorul Brénéol, cu soţia şi fiica… Vreau să spun fiica soţiei. Pentru că… Dar ar dura prea mult… Pe scurt, au avut o mică serată, ca la fiecare două săptămîni. Stau la cărţi pînă în miez de noapte, apoi fac un tărăboi îndrăcit cînd îşi pornesc maşinile…

— După cum văd, cunoaşteţi foarte bine ce se întîmplă la vecinii dumneavoastră…

— V-am spus că locuinţa noastră…, mă rog, casa răposatului meu unchi e, cum s-ar zice, în spatele casei lor. Chiar şi fără să vrei…

În ochii comisarului se ivi o luminiţă, care i-ar fi făcut plăcere doamnei Maigret. Acesta fuma într-un fel aparte, trăgînd scurt din pipă, şi se duse să scormonească în sobă cu vătraiul, rămînînd în picioare, cu spatele la foc.

— Prin urmare, cadavrul…

— A doua zi dimineaţă… Am zis 11, da? A doua zi dimineaţă, bărbatul meu a profitat că nu mai ploua ca să cureţe merii. Eu îi ţineam scara. Cum stătea el aşa cocoţat, putea să vadă pe deasupra zidului. Se afla exact în dreptul primului etaj al casei judecătorului. O fereastră era deschisă… Şi numai ce-l văd că se scoboară şi-mi spune: „Didine…”. (Numele meu e Adine, dar mi se spune Didine.) „Didine”, mi-a zis el, „cineva stă culcat pe jos în cameră…”. „Culcat pe jos?”, am repetat eu, fără să cred. „De ce-ar fi culcat pe jos, cînd în casă sînt o sumedenie de paturi?” „Dacă-ţi spun… Urc iar să mă uit…!” Urcă… Coboară… E un om care nu bea şi care cînd zice ceva… În plus, un om care gîndeşte… Nu degeaba a fost el funcţionar timp de treizeci şi cinci de ani… Şi-l văd toată ziua cum se gîndeşte, se gîndeşte… După masa de prînz, se duce să-şi facă plimbărica… Intră la Hôtel du Port… „Ciudat!”, îmi zice la întoarcere. „N-a venit nimeni ieri cu autocarul şi nici n-a zărit cineva vreo maşină…” Îl tracasa chestia asta, înţelegeţi? Îmi cere să-i ţin încă o dată scara… Mă anunţă că omul e tot culcat pe jos… Seara, a stat cu ochii pe lumini pînă s-au stins toate…

— Care lumini?

— Luminile din casa judecătorului. Trebuie să vă spun că nu închid niciodată obloanele din spate. Nu se gîndesc că ar putea să se uite cineva. Ei bine, judecătorul a intrat în încăpere şi a stat acolo mult timp… Bărbatul meu s-a îmbrăcat şi a dat fuga afară…

— De ce?

— Pentru cazul în care judecătorul ar fi avut ideea să arunce cadavrul în apă… Dar s-a întors repede… Mi-a zis că era refluxul. Ar fi trebuit să meargă prin noroi pînă-n gît… A doua zi…

Maigret era uluit. Văzuse multe fenomene în cursul carierei sale, dar cei doi bătrîni, vameşul pensionar şi Didine, care spionau din coşmelia lor casa judecătorului şi se căţărau pe scară…

— A doua zi, cadavrul era tot acolo, în aceeaşi poziţie.

Femeia se uită la Maigret ca şi cum ar fi vrut să spună: „Vedeţi că aveam dreptate!”.

— Bărbatul meu a supravegheat casa toată ziua. La ora două, judecătorul şi-a făcut plimbarea obişnuită împreună cu fiica…

— A! Judecătorul are o fiică…

— O să vă vorbesc altădată despre ea! Şi asta e o figură!… Judecătorul are şi un fiu… Dar ar fi prea complicat… Cînd funcţionarul din spatele nostru o să termine de chicotit, voi putea continua…

Aşa-i trebuia lui Méjat!

— Ieri seară, mareea înaltă era la 21:26… Încă nu putea, înţelegeţi?… Pînă la miezul nopţii, mai întîlneşti oameni ici şi colo… După miezul nopţii, n-ar mai fi fost destulă apă… Atunci, am hotărît, eu şi bărbatul meu, ca, în timp ce el stă cu ochii pe ei, eu să vin la dumneavoastră… Am luat autobuzul de ora nouă… Acest domn mi-a spus că poate n-o să veniţi azi, dar am înţeles că voia să scape de mine. Bărbatul meu mi-a recomandat: „Spune-i domnului comisar că sînt vameşul din Concarneau, acela care are un mic defect la ochi… Şi mai spune-i că m-am uitat la cadavru cu un binoclu de marinar şi că e un om pe care nimeni nu l-a mai văzut pe la noi… Pe jos, e o pată, care cu siguranţă e sînge…”.

— Îmi cer scuze, o întrerupse Maigret. La ce oră e un autocar spre L’Aiguillon?

— A plecat…

— Cîţi kilometri sînt pînă acolo, Méjat?

Méjat consultă harta departamentului agăţată pe perete.

— Vreo treizeci.

— Telefonează după un taxi…

Atîta pagubă dacă Didine şi vameşul ei erau doi ţăcăniţi! Ar fi pierdut doar banii de taxi!

— O să fiţi amabil să cereţi maşinii să oprească cu puţin înainte de port, ca să pot coborî şi să nu fiu văzută cu dumneavoastră. E mai bine să ne purtăm ca şi cum nu ne-am cunoaşte… Oamenii din L’Aguillon intră repede la bănuieli… Vă puteţi instala la Hôtel du Port… E cel mai bun dintre cele două… Acolo, după supeu, veţi vedea aproape toată lumea… Iar dacă o să puteţi obţine camera care dă spre acoperişul sălii de bal, veţi zări casa judecătorului…

— S-o anunţi pe soţia mea, Méjat.

Se lăsase noaptea şi universul părea preschimbat în apă. Bătrîna aprecie confortul taxiului, care era o fostă maşină particulară. Mica vază de cristal agăţată o încîntă, la fel şi plafoniera electrică.

— Ce frumuseţi! Mare noroc au bogaţii…

Mlaştinile… Întinderi imense, plate, întretăiate de canale, uneori cu ferme joase, „cabane”, cum li se spune în Vandeea, şi grămezi de balegă de vacă. Aceasta, uscată sub forma unor turte rotunde, serveşte drept combustibil.

Ceva se agita slab în sufletul lui Maigret, un fel de speranţă. Nu îndrăznea să creadă încă. Oare întîmplarea avea să-i aducă, în străfundul Vandeei, unde fusese exilat…?

— Era să uit… Azi, mareea înaltă e la 22:51…

Nu era uimitor s-o audă pe acea bătrînică vorbind cu atîta precizie?

— Dacă vrea să scape de cadavru, o să profite de ocazie. Există un pod peste Lay, fluviul care se varsă în port. De la unsprezece, bărbatul meu va fi pe pod. Dacă vreţi să vorbiţi cu el…

Bătu în geam.

— Lăsaţi-mă aici. O să merg mai departe pe jos…

Şi dispăru în noaptea înecată de ploaie, iar umbrela i se umflă ca un balon. Puţin mai tîrziu, Maigret coborî din maşină în faţă la Hôtel du Port.

— Vă aştept?

— Nu! E mai bine să te întorci la Luçon.

Oameni în salopete, pescari sau crescători de scoici, şi clondire cu vin alb sau roze pe mese lungi din lemn de pin gălbui lăcuit. Apoi, o bucătărie. Apoi, o sală de bal, folosită numai duminica. Totul mirosea a nou. Pereţi albi. Tavan din brad de culoare deschisă. O scară delicată ca o jucărie şi o cameră tot albă, un pat din fier vopsit cu ripolin, perdele de creton.

— Acolo se întrezăreşte casa judecătorului? o întrebă Maigret pe tînăra slujnică.

Se vedea un licăr la o lucarnă care lumina probabil scara. Îl poftiră în sala de mese rezervată clienţilor din timpul verii, dar preferă sala comună. Îl serviră cu stridii, scoici, creveţi, peşte şi pulpă de berbec, în timp ce oamenii vorbeau între ei, cu un accent puternic, despre mare şi mai ales despre scoici, lucruri care nu erau pe înţelesul lui Maigret.

— Aţi avut călători zilele astea?

— Nimeni de opt zile… Ba nu, alaltăieri… Nu, cu o zi înainte… Cineva a coborît din autocar şi, în trecere, a anunţat că va veni la cină, dar n-a mai apărut…

Maigret se împiedică de o mulţime de lucruri, şine, coşuri, cabluri de oţel, lăzi şi cochilii de stridii. Tot malul apei era plin de barăci unde crescătorii de scoici îşi ţineau uneltele. Un fel de sat din lemn, fără locuitori. Un urlet la fiecare două minute. I se spusese că era sirena de ceaţă de la Pointe des Baleines, de cealaltă parte a strîmtorii, în insula Ré.

În plus, pe cer se zăreau luciri neclare, intermitente: luminile a două-trei faruri, care se pierdeau în văzduhul plin de apă.

Un susur de apă în mişcare. Mareea respingea apa micului fluviu, umflîndu-i apele, şi, în curînd – la 22:51, spusese bătrîna –, fluxul avea să atingă nivelul maxim. În pofida ploii, doi îndrăgostiţi stăteau lipiţi de o barcă şi se sărutau, fără să vorbească, fără să se mişte.

Maigret căută podul, un pod interminabil din lemn, lat abia cît să lase să treacă o maşină. Întrezări cîteva catarge, bărci pe care fluxul le făcea să salte… Întorcînd capul, văzu luminile hotelului de unde plecase, apoi alte două lumini, la o sută de metri, la casa judecătorului.

— Dumneavoastră sînteţi, domnule comisar?

Tresări. Fusese cît pe ce să se lovească de un om căruia îi descoperea, foarte aproape de el, ochii cu privirea crucişă.

— Justin Hulot… Soţia mi-a spus… Stau de o oră aici, în caz că i-ar veni ideea…

Ploaia era rece. Un aer îngheţat venea dinspre apa portului. Nişte scripeţi scîrţîiau, lucruri invizibile îşi trăiau viaţa nocturnă.

— Trebuie să vă pun la curent cu situaţia. La ora trei, cînd m-am urcat pe scară, cadavrul se afla tot acolo. La patru, am vrut să-l mai văd o dată înainte de lăsarea nopţii. Ei bine, nu mai era. Probabil că el l-a coborît… Cred că-l ţine pregătit în spatele uşii, ca totul să meargă mai repede la momentul potrivit. Mă întreb cum o să-l care. Judecătorul e mai mic de statură şi mai slab decît mine… Uitaţi! Cam de talia şi greutatea soţiei mele! Celălalt, în schimb… Sst!

Cineva trecea în noapte. Scîndurile podului tremurau una după alta. După ce pericolul dispăru, vameşul continuă:

— De cealaltă parte a podului este La Faute… Nici măcar un cătun… Îndeosebi vile mici, pentru cei care vin vara. O să le vedeţi pe lumină. Am aflat un detaliu care e poate interesant. În seara partidei de cărţi, Albert s-a dus să-şi viziteze tatăl… Atenţie!

De data asta erau îndrăgostiţii, care se sprijiniseră cu coatele de parapetul podului şi priveau fluviul curgînd în întuneric. Maigret simţea rece la picioare. Apa îi intrase în pantofi. Observă că vameşul purta cizme de cauciuc.

— E un flux de 108… La şase dimineaţa, o să-i vedeţi pe toţi îndreptîndu-se spre ţarcurile de scoici.

Vorbea pe şoptite, ca în biserică. Era o situaţie impresionantă şi totodată uşor grotescă. Maigret se întreba uneori dacă nu cumva ar fi fost mai nimerit să se afle acum la Luçon, la Café Français, să-şi facă partida de cărţi cu patronul, cu doctorul Jamet, cu Bourdeuille, negustorul de obiecte metalice, şi cu acel bătrîn ramolit de Memimot, care stătea în spatele lor şi dădea din cap la fiecare reuşită a unuia dintre jucători.

— Soţia mea stă la pîndă în spatele casei judecătorului.

Aşadar, bătrînica nu ieşise din joc!

— Nu se ştie niciodată. Dacă îi vine cumva ideea să scoată maşina şi să transporte cadavrul mai departe…

Cadavrul! Cadavrul! Chiar exista cu adevărat un cadavru în povestea aceea?

Trei pipe… Patru pipe… Uneori, uşa hotelului se deschidea şi se închidea, se auzeau paşi îndepărtîndu-se, voci. Apoi luminile se stinseră. O barcă cu vîsle trecu pe sub pod.

— E bătrînul Bariteau. Se duce să-şi întindă plasele pentru anghile. N-o să se întoarcă mai repede de două ore din momentul ăsta…

Cum se orienta bătrînul Bariteau prin bezna aceea? Mister! Şi se simţea că marea era acolo, foarte aproape, la capătul intrării în port. Îi puteai adulmeca răsuflarea. Se umfla, invadînd irezistibil strîmtoarea.

Un moment, Maigret se gîndi la cu totul altceva. N-ar fi putut să spună cum se întîmplase. Gîndurile îi zburară la recenta fuziune dintre Poliţia Judiciară şi Siguranţa Generală şi la unele fricţiuni care… Luçon! Îl trimiseseră la Luçon, unde…

— Priviţi!

Mîna nervoasă a fostului vameş îl prinse strîns de braţ.

Haida-de! Nu era nici măcar verosimil! Ideea că acei doi bătrîni… Scara pe care o ţinea Didine… Binoclul marinăresc… Şi calcularea orei exacte a fluxului…!

— Au stins lumina!

Ce era atît de extraordinar să vezi la ora aceea toate luminile stingîndu-se în casa judecătorului?

— Veniţi! Nu se vede destul de bine…

Maigret mergea totuşi în vîrful picioarelor, ca să nu mişte scîndurile podului. Şi sirena care mugea ca o vacă răguşită…

Apa ajunsese aproape la barăcile din scînduri. Un picior lovi un coş cu fundul rupt.

— Sst!

Şi, atunci, văzură deschizîndu-se uşa casei judecătorului.

În prag apăru un bărbat scund, cu mers săltăreţ, se uită la stînga şi la dreapta şi se întoarse în coridor.

În momentul următor se produse incredibilul. Bărbatul scund se ivi din nou, cocoşat, cramponat de ceva lung pe care îl tîra prin noroi.

Era probabil ceva greu. După patru metri, se opri să-şi tragă sufletul. Uşa casei rămăsese deschisă. Pînă la mare mai erau douăzeci-treizeci de metri.

— Hăă!

Mai mult ghiciră acea opinteală şi efortul tuturor muşchilor. Ploua întruna. Mîna vameşului tremura convulsiv pe mîneca groasă a lui Maigret.

— Vedeţi!

Ei, da! Se întîmplase aşa cum spusese bătrîna, cum prevăzuse fostul vameş. Acel ins scund era probabil judecătorul Forlacroix, iar ceea ce tîra prin noroi era cu siguranţă corpul inert al unui om!