Doina Ruşti

Cămaşa în carouri şi alte zece întâmplări din Bucureşti

Colecţia „Ego. Proză” este coordonată de Lucian Dan Teodorovici.

Redactor: Gabriel Cheşcu

Coperta: Radu Răileanu

© 2010 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B‑dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15‑728

ISBN 978‑973‑46‑1656‑5

ISBN eBOOK: 978‑973‑46‑2058‑6

Această carte în format digital (e‑book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Ceasul de la Universitate

Unul dintre cele mai mari evenimente din viaţa lui Lori a fost legat de Ceasul de la Universitate.

Când Primăria oraşului Bucureşti a cumpărat un ceas nou, toată lumea a fost de acord că trebuia să şi cânte. Primarul, consilierii şi bucureştenii de rând au visat săptămâni întregi la un ceas care să reverse peste piaţă trilurile demne ale Rapsodiei Române. Iar Lori trebuia să îndeplinească acest vis comun.

A scris un mic program pentru mp3‑urile în care strânsese nu doar o melodie, ci o duzină, toate una şi una, avizate de mai multe comisii şi, în cele din urmă, de însuşi ministrul Culturii.

Totul a fost gata într‑o sâmbătă însorită, puţin înainte de întâlnirea cu Leonard. Iar gândul la el şi la zecile de amănunte înnodate în silueta lui plutitoare printre şirurile de blocuri cenuşii îi cam rasolise atenţia. În plus, pe fereastră intrau în valuri zgomotele străzii şi aburii încălziţi de soarele de octombrie.

La un moment dat, a făcut o mică inginerie, ca melodiile să curgă una din alta, introduse de un gong de pluş. Însă chestia asta nu suna cum şi‑o imaginase. Un hârâit de bandă veche lovea din când în când în baloanele nevăzute ale solfegiului.

Lori a luat‑o de la capăt.

Dar, în aceeaşi clipă, a unei amieze insipide de sâmbătă, s‑au mai întâmplat două mici accidente. Mai întâi a sunat telefonul. Apoi, peste secunda răscolită de el, în aerul încă zburlit de hămăiala lui, s‑a ridicat cu năduf, până la etajul opt, în chiar gulerul apretat al ferestrei, un nume lung şi duios, izvorât din plămânii unei femei.

Iar aceste două evenimente, năvălite în ﬁbra caldă a Rapsodiei Române, o făcură să tresară ca un muşchi. Lăsă deoparte treaba şi apucă între degete ebonita lipsită de orice strălucire: nu era un apel important, aşa că mormăi de câteva ori şi luă din nou în primire clapele cenuşii ale laptopului. Deşi fără importanţă, scurt şi imediat uitat, telefonul acesta adusese un fel de vizitator nevăzut, paraşutat discret printre literele care compuneau programul lui Lori. Sau poate că doar întâmplarea făcuse ca între şirurile de semne albe să se furişeze o mişcare insesizabilă, o naştere necontrolată, un fel de virgulă perturbatoare.

Oricât se strădui Lori, nu putu să mai limpezească mixtura. Pe fundalul melodiilor frumoase şi alese cu atâta grĳă, trecea din când în când, mai precis, o dată la 24 de ore, glasul îndepărtat al unei femei care striga cu durere numele lui Cristian.

Lori şterse, rescrise programul, refăcu toate conexiunile. Cu toate acestea, numele rămase lipit pentru totdeauna la al optsprezecelea ceas, numărat cu exactitate elveţiană.

Iar în ziua în care răsună pentru prima oară cadenţa fermă a Ceasului de la Universitate, exact la ora 18, sub amurgul de oranjadă care plutea peste fruntea statuilor înşirate de la Ceas şi până‑n uşa Springtime‑ului de pe Academiei, se auzi ca dintr‑un balon numele lui Cristian.

Nu era ceva evident, ci doar un strigăt îndepărtat şi făcut numai pentru urechile neglĳente, sortite să adune în spirala lor toate mărunţişurile vieţii.

În schimb, ora 18 îşi clădi în scurtă vreme o mare faimă, mai ales în cercurile preocupate de ocultism, printre studenţii care luptau împotriva tradiţiilor îngrăditoare sau pe măreţele bloguri ale aşteptării. Şi nu numai. Printre cei care deveniseră sclavii orei 18 se strecură şi Vicenţiu, lovit de o întâmplare pe cât de nefericită, pe atât de inexplicabilă.

Pe 22 octombrie avu loc premiera ﬁlmului Înﬁorătoarea moarte a unui prinţ valah, în care făcuse primul său rol de lungmetraj. Nu era eroul principal, ci unul periferic. De fapt, apărea de două ori, dar numai o singură scenă avea o desfăşurare mai largă: replici cu un curtean, un drum până în casă, unde prepara un elixir, şi pe urmă un dialog cu o damă. Cam asta era.

În ziua premierei, Vicenţiu nici n‑a ieşit din casă. Şi‑a netezit obrazul, şi‑a spălat şireturile adidaşilor, apoi a citit două pagini din Amos Oz, ca să‑şi ridice nivelul intelectual. S‑a parfumat, şi‑a pus un sacou pe care‑l cumpărase special pentru eveniment şi s‑a întâlnit cu Ema în holul cinematografului, unde era toată ﬂoarea branşei lui.

Proiecţia a început la ora 18 ﬁx, iar prima scenă era chiar cu el.

În sala cenuşie, unde se amestecau toate parfumurile la modă, Vicenţiu a strâns în laba lui bărbătească mâna delicată a Emei şi a aruncat câteva priviri în stânga şi‑n dreapta, ca să vadă cam cine era pe lângă el. Apoi s‑a lăsat fericit pe spătarul scaunului. Însă nu pentru multă vreme.

Scena lui era altfel de cum şi‑o amintea. Pe ecran se deschisese ochiul luminos al unei zile de primăvară. O spinare de catifea aluneca pe sub bolta porţii, apoi o mână chircită bătea într‑o uşă curată ca lacrima. Şi imediat faţa omului umplea pentru o clipă ecranul. În acest moment, cu ochii în ochii de pe ecran, Vicenţiu simţi gustul ﬁeros al trădării, căci individul din acest rol nu era el. Iar pe măsură ce scena se derula, căpătă certitudinea că cineva îşi bătuse joc, îl lucrase şi‑l aruncase afară din ﬁlm. Nici măcar personajul nu era cel pe care îl jucase. Pe ecranul întins ca hârtia se mişca fără grabă un anume Iane Farmacistu, ca şi cum ar ﬁ fost singurul personaj din ﬁlm. Îl văzu cum se plimba alene, cum răsfoia tomurile poroase, cum visa la lumea viitorului. Apoi acţiunea trecu fără legătură la ceea ce ştia el. Singura lui scenă lungă se făcuse praf.

La sfârşitul ﬁlmului, în aplauzele grandomane ale unei săli pline‑ochi, Vicenţiu s‑a ridicat în picioare cu gura tremurând, ca şi cum ar ﬁ avut în ea un şoarece bolnav de friguri.

„Ce e? Ce nu ţi‑a plăcut? Ai fost foarte bine, nici nu ştiam că ai avut un rol aşa de mare.”

Ema îl privea îndrăgostită şi oarecum atinsă de subiectul ﬁlmului, fără să‑şi dea seama că lui Vicenţiu îi creşteau păduri mărăcinoase din carnea amigdalelor până în esofag.

„Cine‑ar ﬁ crezut că toate lucrurile astea... cum să‑ţi spun?! La un moment dat mi‑ajunsese în nări chiar şi mirosul de cenuşă ﬁerbinte. Habar n‑am avut că mai ştie astăzi cineva de existenţa lui Iane! Dacă ţi‑aş spune c‑am şi vorbit cu el?!”

Vicenţiu se uită la ea cu durere, apoi scoase la interval tonul său cel mai ﬁresc, exersat cu acerbie în toţi anii de facultate:

„Păi, nu eram eu!”

În lumina albită de reﬂectoare şi ﬂashuri, Ema clipi de câteva ori, ca şi cum şi‑ar ﬁ risipit gândurile printre vocile vesele, printre cheliile celebre şi pe catifelele strânse în jurul lui Vicenţiu. Iar în viaţa care năvălise peste el, cuvintele lor se topiră fără urmă.

Nici măcar regizorul nu se arătase uimit că personajul se numea altfel şi că Vicenţiu nu semăna nici pe departe cu acel Farmacist.

„Ai fost bun! Sigur că nu erai tu! Eşti un geniu, bărbate! Ai făcut un rol de mi‑li‑oa‑ne!”

Ziarele au scris la unison că cea mai bună parte a ﬁlmului era povestea lui Iane Farmacistu, pentru a cărui interpretare Vicenţiu era lăudat la superlativ.

După două săptămâni s‑a dus din nou să vadă pelicula, dar de data asta la un matineu, cu sala goală. Şi, spre marea lui uşurare, nu mai era nici urmă de Iane. Rolul său era rolul său, de intrigant mărunt, cu scenele pe care le turnase. Cu toate astea, nu‑i venea să mai dezgroape morţii şi mai ales să dea cu piciorul la gloria pe care şi‑o căpătase. Era ﬂatat de cronici, de laudele colegilor, de mâna părintească a regizorului lăsată din când în când pe umărul lui şi de felul în care îl privea Ema, cu nişte ochi ce păreau de curând cumpăraţi dintr‑o cofetărie. Pe scurt, nu avea niciun chef să renunţe la acest triumf ca o glazură.

Cu timpul, întâmplările de acest fel se înmulţiră.

Zi de zi, săptămâni şi luni, de‑atunci şi până astăzi, a optsprezecea oră a Bucureştiului aduce câte o mică poveste. Pe scenele unui teatru, în viaţa unui om oarecare, în ştirile TV, în paginile eterice ale unui roman, în apartamentele de bloc, pe străzi şi pe malurile alunecoase ale Dâmboviţei se întâmplă să picure din când în când feţe noi şi detalii care schimbă traseul aşteptat al faptelor.

Uneori, mai ales toamna, când se strânge soarele dincolo de cupola Universităţii, actorii de la Naţional sunt cuprinşi de o euforie uşoară şi amnezică, de un elan care îi face pentru câteva clipe să‑şi uite replicile şi să intre pe scenă convinşi că păşesc în inima unei vieţi necunoscute, în care nu mai există nici costume, nici salarii, nici regizori. Iar în iluzia de la ora 18, nu mai vorbesc publicului din sală sau celui care îi va lua locul, ci unui spectator străvechi şi luminat de dragoste. Aşa s‑a întâmplat, dacă v‑aduceţi aminte, cu actorul care s‑a aruncat pe fereastra teatrului, crezând că poate să zboare, sau cu acea actriţă cu nume de nimfă, dispărută fără urmă în mĳlocul unei scene. Tot la ora 18 au apărut fântânile din Intersecţia Eminescu şi a început din senin Festivalul Dudului. În ﬁecare zi se întâmplă câte ceva, chiar dacă mulţi uită ori trec cu vederea, fără să ﬁe în mod special interesaţi de această oră fabuloasă, care începe zilnic în marginea unui strigăt, mai mult a unui ecou, rătăcit între pauzele de ritm ale Rapsodiei Române.

Doar studenţii de la Arhitectură au luat în serios anomaliile orei 18, iar în memoria acestui timp al sfârşitului de zi au ridicat un mic altar chiar în faţa facultăţii. Uneori, bucureştenii se opresc şi pun ﬂori, încredinţaţi că sub coloanele albe şi răsucite zace suﬂetul vesel al oraşului lor.

Cămaşa în carouri

Printre lamele jaluzelelor, o văzuse venind din capătul străzii, cum îi ﬂutura părul negru, ca un steag, dar mai ales pentru că arăta altfel decât lumea care trecea pe strada lor sau prin Andronache, unde în general nu vezi decât cărăuşi, oameni îmbrăcaţi de muncă ori lume îndoliată mergând alene spre cimitirul Andronache şi întorcându‑se de‑acolo cam în grabă, eliberaţi şi satisfăcuţi într‑un fel c‑au scăpat de‑o datorie. Or, femeia asta tânără părea picată dintr‑un ﬁlm franţuzesc, zveltă, cu pantoﬁ roz şi rochie dungată. Tiberiu lărgi compasul degetelor în care ţinea plasticul verde al storurilor şi urmări mersul prudent, care ocolea crăpăturile dintre pietrele cubice. Apoi, franţuzoaica se opri pe neaşteptate chiar în faţa porţii lui. Stătea întoarsă puţin, cât să‑i vadă faţa bronzată, şi, după ce‑şi ridică părul pe după ureche, începu să scotocească în geanta bombonoasă, care lui Tiberiu i se părea făcută din două sute de halviţe poroase şi răsucite, ca‑n vremea copilăriei lui. Femeia scosese din fundurile genţii o cheie pe care se chinuia s‑o‑mpingă cam neîndemânatic în broasca veche şi ruginită de la poarta casei de vizavi, unde Tiberiu ştia că de mai bine de un an nu mai locuise nimeni. Sub soarele înalt de vară, liniile rochiei înﬂoreau în ritmul hârâielilor pe care le făcea cheia veche. Era încă dimineaţă, deşi pe sfârşite, iar pe strada pavată cu pietre plumburii nu trecea nimeni. Tiberiu privi degetele fragile, încleştate fără vlagă pe capul cheii şi, dintr‑o singură mişcare, clămpăni foraibărul şi deschise fereastra:

„Pe cine cauţi, domnişoară, cu cine ai treabă aci, la Matilda, unde nu mai locuieşte nimeni de‑acum un an?”

Franţuzoaica se întoarse alene şi, de cum îl descoperi pe Tiberiu rezemat de pervazul ferestrei, începu să zâmbească lin; faţa ei îi aduse în minte un alt chip, familiar.

„Bună ziua, domnu’ Tiberiu!”, se bucură fata. „Sunt eu, nepoata lu’ tanti Matilda!”

Într‑adevăr, ea părea să ﬁe! Tiberiu şi‑o aminti pe când era la gimnaziu – atunci venea deseori să se joace cu Iulică, săracul –, apoi o văzuse recent pe la înmormântări, a Matildei şi a băiatului ei, dar în doliu, încât nu apucase să‑i ﬁxeze trăsăturile – cine se uită la lumea de la căpătâiul mortului?!

Fata îşi arătă din nou dinţii strălucitori şi trăncăni fără grabă, ca omul dispus să mai piardă vremea la taifas:

„Sunt Lori! Ori nu mă mai cunoşti? Vreau să desfac aici casa, să văd ce fac cu unele lucruri şi restul să vând...”

„Ai găsit cumpărător? Ori nu! De‑acum încolo! O să vezi...”, mormăi Tiberiu interpretând din mers mimica fetei, care i se părea dintr‑odată fadă, fără aureola de franţuzoaică pe care o avea în capătul străzii.

Stătea la poartă, cu geanta mare şi halviţoasă şi se uita la el de jos în sus, aşa cum îl privea şi în urmă cu zece ani împreună cu vărul ei, parcă‑i vede, îmbrăcaţi la fel, cu pantaloni de trening şi tricouri scurte.

„Ai mai fost pe la cimitir, pe‑aici?”, întrebă Tiberiu cu vocea şoptită, ca şi cum i‑ar ﬁ fost frică să nu‑l audă morţii adormiţi în cimitirul Andronache.

„Nu. De fapt, am fost plecată cu o bursă IT...”

„Ai fost în Franţa?”, se bucură Tiberiu, ca şi cum ar ﬁ făcut o descoperire.

Dar fata nu răspunse, ci‑şi continuă gândul deja început:

„I‑a făcut cineva parastasele... tanti Gina, dac‑o ştii.”

Cum să n‑o ştie, stătea pe lângă cimitir, o femeie mai bătrână decât el, întotdeauna cu câte‑o colivă în palme.

„A murit tânăr rău! Asta i‑a fost soarta lui!”, spuse Tiberiu gândindu‑se la Iulică aşa cum era viu, nu mai departe de anul trecut, când trecea vesel, c‑o mână în buzunarul salopetei şi cu geanta de scule în cealaltă.

Fusese un băiat de care merita să‑ţi aduci aminte, harnic şi deschis. Cum venea de la facultate, îşi trăgea pe el salopeta şi pleca prin cartier, unde mai repara una‑alta, în special ţevi şi instalaţii, încât nu era bucătărie de pe stradă în care să nu ﬁ intrat. Era ca un doctor de bun. Ce repara el nu avea moarte. Tocmai de‑aia l‑a şi plâns lumea. Stăteau babele peste gard şi hohoteau când a trecut dricul spre cimitir, urmat de buluc de lume, pentru că era un băiat de zahăr, pe care n‑ar ﬁ trebuit să‑l ia Dumnezeu aşa de repede.

Iulică a murit în somn, nici n‑a ştiut c‑a murit. L‑a găsit chiar Tiberiu, care, mai ales după ce se prăpădise Matilda, mai trecea din când în când ca să vadă ce face băiatul, pe care îl simpatiza sincer şi‑l considera mai apropiat decât pe nepoţii lui. A dat uşa de perete, iar Iulică dormea făcut covrig. Tiberiu a chemat Salvarea, deşi‑şi dăduse seama că era mort de mult:

„Infarct! L‑a făcut în somn, tataie, nu mai avem ce să‑i facem”, i‑a spus felcerul de pe Salvare.

Apoi l‑au îngropat lângă maică‑sa, în Andronache, şi lumea şi‑a văzut de drumul ei.

* * *

Lori deschise în sfârşit poarta, făcu câţiva paşi pe alee, apoi intră în casa adormită, peste care mai pulsa încă geana morţii. Ar ﬁ vrut să deschidă o fereastră, dar nu îndrăznea să strice aerul îmbibat de răsuﬂările nevăzute ale fantomelor pe care le simţea plutind peste canapeaua înﬂorată. Deschise uşa şifonierului şi privi umeraşele pe care zăceau hainele vărului ei: cămăşi, blugi, reiaţi. Între ele şi cămaşa roşie. O cămaşă pe care o cumpăraseră împreună, în ziua când Iulică aﬂase că are diabet. O zi de vară ca şi acum, când bătuseră străzile de la clinică până la Unirea şi, mai mult pentru că insistase ea, cumpăraseră cămaşa asta în carouri făcute din linii albe şi gri pe fond roşu, o cămaşă moale, dintr‑un ﬁnet subţiat acum de spălări şi uşor decolorat, atât cât să se aşeze culorile, mai ales roşul, predominant şi luminos. Lori scoase cămaşa din vizuina de ţesături şi o‑mbrăcă peste rochia ei elegantă. Apoi se studie fără grabă în oglinda şifonierului. Se îmbujorase instantaneu, iar părul părea acum mai negru, smolit proaspăt, ca‑n benzile desenate. Şi brusc i se făcu dor de vremea când se îmbrăca băieţeşte, în reiaţi şi cămăşi în carouri. Dar una pe roşu nu avusese încă. Se simţea bine şi, în plus, îi era puţin frig, aşa că păstră cămaşa ca pe un fel de halat de lucru cât mai căuta prin casă.

În depărtare se auzi cum trosneşte fereastra lui Tiberiu, iar Lori ştiu că el mai stă încă lângă storuri, aşteptând‑o să iasă din casă şi să se mai uite o dată la pantoﬁi ei roz.

Dar nu avea timp de Tiberiu tocmai acum, când îşi începea investigaţia. În special sertarele voia să le examineze, să caute acele mărunţişuri pe care le păstrezi toată viaţa, pentru ca apoi să ﬁe păstrate mai departe de moştenitori în cutiile noptierelor, în dulapuri mici, în birouri sau în vase de porţelan. Lori trase la întâmplare sertarul mesei din sufragerie, o cutie largă în care erau alte cutii de carton. În fund trona un teanc de scrisori, în special ilustrate, iar deasupra era o vedere pe care chiar ea o trimisese din Varna acum câţiva ani: „Multă sănătate şi salutări din Bulgaria de la Loredana”. Pe vremea aia încă trăia şi tanti Matilda.

Lori răscoli cam fără interes colecţia de insigne a lui Iulică, apoi mărţişoarele încurcate în mătasea vărgată, în special potcoave, coşari şi frunzuliţe norocoase de trifoi. Apoi trecu la noptiera din camera lui Iulică, unde nu găsi decât un ﬂacon cu câteva pastile, probabil pentru diabet, şi‑un prezervativ, a cărui vedere o făcu să se gândească la vărul ei ca la un om viu, mai mult, ca la un om pregătit pentru întâlniri amoroase.

Nici măcar nu mai apucase să vorbească în luna aia cu el, poate că nu‑l văzuse de câteva săptămâni bune, când sunase telefonul şi cineva îi spusese că Iulică a murit.

Amintirea aceasta, aerul închis ori veninul fantomelor care mişunau prin casă coborâră asupra ei o nelinişte prăfoasă. Privea spre fereastra albă, în lumina căreia mai mult se ghicea casa lui Tiberiu, şi o sfâşiere mare îi străbătu creierul. Îi era frică. Se simţea acoperită de cohorte viermuitoare, iar un glas venit de sub pământ o fulgeră în mĳlocul frunţii. Avea senzaţia că ﬁorul lănţos care o înfăşurase se desfăcea cu lentoare dintre carourile cămăşii, aşa cum ies aburii ﬁerbinţi din rufele proaspăt spălate şi scoase apoi în gerul iernii. Era o emanaţie subţire şi otrăvită care creştea din ţesătură, înfăşurând‑o într‑o teroare ceţoasă. Cămaşa era îmbibată cu spaime, nelinişti şi o tristeţe zăbrelită de carourile ei.

Lori îşi scoase la iuţeală cămaşa, mai mult ca să‑şi veriﬁce intuiţiile, şi imediat se simţi uşurată. Dar, privind spre pânza zbârcită între degete, avu impresia că în liniile încrucişate, pe canalele roşii, gri şi albe, circulau în continuare curenţii groazei. Nu se putea abţine. Avea nevoie să mai veriﬁce o dată. Îmbrăcă din nou cămaşa, cu gesturi lente, lăsându‑se copleşită de valul amar ce urca din pânza moale şi invadată de fumul greu al depresiei. Erau gândurile vărului ei, un sentiment trăit, o nefericire mărăcinoasă care poate că urcase în ultimele clipe din suﬂetul lui Iulică ori din smoala morţii. Îşi închipuia deja că în ultima lui seară purtase cămaşa asta în carouri, iar în porii săi hibernase tristeţea de‑atunci, până când o altă carne de om o trezise la viaţă.

Lori se dezbrăcă din nou, gustând ﬁecare clipă a eliberării, căci, pe măsură ce se dezlipea de pânza călduţă, simţea cum îi înﬂoresc în porii pielii ﬂori mici de liliac.

Pipăi de câteva ori mânecile ﬂeşcăite, apoi îşi strecură patru degete în buzunarul căscat şi destul de încăpător. În cusătura ca o creastă rămăsese prins un mic gunoi, pe care Lori îl scoase în lumina strangulată a camerei pustii. Era un sul inﬁm de hârtie, probabil îndelung frecat între buricele degetelor, o mărgioară de agendă pe care Iulică scrisese mărunt şi ordonat: „Fierari 2”.

* * *