P.G. Wodehouse

Greşeala lordului Emsworth

Din poveştile Castelului Blandings

Traducere din limba engleză
de Carmen Toader

POLIROM
2012

© 2003, 2012 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2714-1

ISBN PDF: 978-973-46-2715-8

ISBN print: 978-973-46-2561-1

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Pe copertă: ilustraţie de Manuela Oboroceanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PELHAM GRENVILLE WODEHOUSE (n. în 1881 la Guildford) a studiat la Dulwich College. Deşi opera sa este una tipic britanică prin subiecte, personaje şi limbaj, după 1924 P.G. Wodehouse îşi trăieşte cea mai mare parte a vieţii în Franţa şi Statele Unite. În cele peste o sută de cărţi ale sale, Wodehouse a descris ca nimeni altul viaţa idilică de provincie a englezilor din epoca edwardiană. Celebre printre scrierile sale sînt cele două serii de romane, prima despre Castelul Blandings, domeniul lordului Emsworth, unde sosesc mereu impostori şi mai tot timpul se fură cîte ceva, iar cea de-a doua despre valetul Jeeves, un personaj ce rezolvă într-o manieră extrem de ingenioasă şi de hilară problemele celor din jurul său. Adevărate capodopere umoristice, romanele lui Wodehouse au fost traduse în peste treizeci de limbi (inclusiv în japoneză şi în arabă). În anul 1944, tirajele operelor sale depăşiseră deja cinci milioane de exemplare. În 1975, cu cîteva săptămîni înainte de a muri, Wodehouse a primit titlul de Cavaler al Imperiului Britanic, pentru serviciile aduse ţării.

Prefaţă

Cînd această carte a fost publicată prima dată – în urmă cu cincizeci şi trei de ani1 –, scriitorii din America se împărţeau în două categorii bine definite: Grangurii, care colaborau regulat la Saturday Evening Post, şi Janghinoşii sau Scursurile, care credeau că a dat norocul peste ei dacă publicau vreo povestire în Munsey’s, Popular sau în alte reviste de duzină. Eram deja, de vreo cinci ani, un membru privilegiat al celei de-a doua categorii cînd am scris primele cuvinte din Greşeala lordului Emsworth.

La mijlocul romanului m-am căsătorit (şi am rămas aşa de atunci) cu un înger sub formă umană care avea şaptezeci şi cinci de dolari. Fiindcă am reuşit să economisesc cincizeci, stăteam destul de bine din punct de vedere financiar, dar simţeam nevoia de mai mulţi bani şi, prin ceea ce şi acum socotesc că a fost un adevărat miracol, i-am obţinut. Agentul meu, care trebuie că era cel mai optimist dintre optimişti, a trimis lucrarea la Saturday Evening Post, şi George Horace Lorimer, vestitul editor al revistei, a cumpărat-o s-o publice în foileton şi mi-a plătit suma uluitoare de 3 500 de dolari pentru ea, adică şapte sute de sovereigni2 sclipitori de aur, cît făceau pe vremea aceea. Am înţepenit de uimire. Întotdeauna ştiusem vag că există pe lume 3 500 de dolari, dar niciodată nu mă aşteptasem să-i ating. Pe atunci, dacă aveam o sută de dolari în plus, mă gîndeam că o duc bine.

Am trăit mereu cu impresia că Lorimer trebuie să fi devenit brusc generos în momentul în care a văzut titlul. Povestirile mele din revistele de duzină fuseseră semnate „P.G. Wodehouse“, dar Greşeala lordului Emsworth era de PELHAM GRENVILLE WODEHOUSE şi sînt convins că acest lucru l-a binedispus.

În zilele acelea, în America, un scriitor, dacă nu avea trei nume, era ca şi cum ar fi umblat în pielea goală. Era pe vremea lui Richard Harding Davis, James Warner Bellah, Margaret Culkin Banning, Earl Der Biggers, Charles Francis Coe, Norman Reilly Raine, Mary Roberts Rinehart, Clarence Budington Kelland şi Orison Swett – da, zău, nu glumesc – Marden. Evident, un editor cu capul pe umeri ca Lorimer nu putea să lase să-i scape printre degete un Pelham Grenville Wodehouse.

Sincer vorbind, dacă m-ar întreba cineva dacă îmi plac numele Pelham Grenville, i-aş mărturisi că nu. În momentele mele de tristeţe mi se pare că nu există altele mai vulgare. Îmi amintesc că la botez am protestat vîrtos cînd le-a rostit preotul, dar el s-a ţinut tare. „Şi acum, a zis el cu hotărîre după ce a aşteptat o pauză între ţipetele mele, te numesc Pelham Grenville.“

Ştiu că mi-au pus numele astea după naşul meu şi nu m-am ales cu nimic de la el în afară de o cănuţă de argint pe care am pierdut-o în 1897. Nu bănuiam pe atunci cîte foloase o să trag de pe urma acestei etichete îngrozitoare treizeci şi patru de ani mai tîrziu. (S-ar putea ţine teorii moralizatoare pe această temă, dar mai bine o lăsăm moartă acum. Mai tîrziu, poate.)

Greşeala lordului Emsworth a fost prima din ce-aş putea numi – şi chiar o s-o fac – Poveştile Castelului Blandings. De atunci am mai scris nouă romane şi mai multe povestiri despre acest conac impunător din Anglia. Şi aş vrea să-l avertizez pe orice tînăr scriitor care intenţionează să se apuce de romane în serie să fie foarte atent la datele despre locul unde se derulează acţiunea. Cînd am scris Greşeala lordului Emsworth, m-am grăbit să plasez Castelul Blandings în Shropshire, fiindcă mi-am petrecut cele mai fericite zile ale copilăriei lîngă Bridgnorth, fără să ţin cont de faptul că, pentru a ajunge în inima comitatului Shropshire, mergi patru ore cu trenul (cel puţin pe vremea mea. Fără îndoială că pînă acum Căile Ferate Britanice au reuşit să scurteze mult perioada de timp). Asta înseamnă că personajele nu puteau să se repeadă la Londra şi să se întoarcă în aceeaşi după-amiază, lucru esenţial în cărţile de tipul celor pe care le scriu eu. Mi-ar fi prins mai bine să aleg Kent sau Sussex.

Mai mult, am scris Greşeala lordului Emsworth în 1914 şi, pentru că nu mi-am dat seama că este un început, nu un sfîrşit, şi pentru că am vrut ca lordul Emsworth să fie bătrîn, am afirmat că a fost la Eton în anii ’60 ai secolului al XIX-lea. Acum pare penibil, fiindcă, deşi nu se presupune că al nouălea conte ar fi la prima tinereţe, nici nu vreau să îl înfăţişez ca pe un centenar.

Oamenii mă întreabă tot timpul… ei bine, ieri m-a întrebat cineva… dacă îmi compun personajele după persoane reale. Nu. Niciodată nu am făcut asta, cu excepţia lui Psmith. Seamănă mai mult sau mai puţin cu Rupert D’Oyly Carte, fiul fondatorului Teatrului Savoy. A fost coleg de şcoală cu un văr de-al meu care mi-a povestit întîmplător despre monoclul său, hainele lui imaculate şi obiceiul său de a răspunde pe un ton nazal de fiecare dată cînd un profesor îl întreba ce mai face: „Sîhnt dhin ce îhn ce mhai slab, domnule“. Imediat mi-am dat seama că am dat peste o comoară şi l-am trîntit pe hîrtie (cam în 1908). Dar nici unul dintre personajele din Blandings nu-şi datorează existenţa altcuiva în afară de mine. I-am inventat pe toţi de unul singur.

Deseori am simţit că viaţa la Blandings este extrem de plăcută, dacă nu pentru lordul Emsworth şi porcul lui, atunci măcar pentru oaspeţii de la Castel. Cei mai sportivi pot să călărească, să vîneze sau să pescuiască şi, bineînţeles, să taie frunză la cîini sau să smulgă buruieni. Mereu m-am abţinut să descriu mîncarea de acolo, fiindcă n-am vrut să le plouă-n gură prea abundent cititorilor mei, dar acum pot mărturisi că este dintre cele mai gustoase şi că prezenţa majordomului Beach îi mai adaugă niscaiva savoare, mai ales că acesta nu uită niciodată să aducă tava cu băuturi în sufragerie la ora 9,30.

Se poate considera că singurul lucru care ameninţă liniştea traiului de la Blandings este apariţia constantă a impostorilor. La Blandings mişună impostorii la fel cum în alte case mişună şoarecii. Pînă acum am povestit peripeţiile a şase dintre ei şi n-am nici un dubiu că or să mai fie şi alţii în viitor.

Nu sînt sigur cine mai e porcarul Împărătesei3, acum că La Simmons a plecat. Aş putea să greşesc, dar am senzaţia vagă că se va dovedi a fi ultimul din lungul şir de impostori. A venit vremea să mai apară unul. Fără cel puţin un impostor din capul locului, Castelul Blandings n-ar mai fi Castelul Blandings.

P.G. Wodehouse

1. Romanul a fost publicat în 1915, iar această prefaţă a fost scrisă de autor pentru prima ediţie din Penguin Books, apărută în 1979 (n.tr.).

2. Veche monedă britanică, valorînd o liră (n.tr.).

3. Împărăteasa, un porc adulat de lordul Emsworth în cîteva romane.

I

Într-o dimineaţă senină de primăvară, soarele îşi revărsa razele jucăuşe asupra Londrei. În Piccadilly, căldura sa părea să se topească în sufletele automobiliştilor şi pietonilor deopotrivă, molipsindu-i cu zburdălnicia sa, aşa încît conducătorii de autobuze glumeau cu călătorii; pînă şi buzele şoferilor se arcuiau în zîmbete binevoitoare. Poliţiştii fluierau în post şi funcţionarii în drum spre serviciu. Cerşetorii încercau să-i convingă pe necunoscuţi să poarte povara întreţinerii lor cu o vigoare plină de optimism. Era o dimineaţă fericită.

La ora nouă fix, poarta din strada Arundell de la numărul 7A din Leicester Square se deschise şi un tînăr păşi afară.

Dintre toate locurile din Londra care ar putea fi numite văgăuni nu există nici unul care să se potrivească mai bine descrierii decît strada Arundell din Leicester Square. Dacă te plimbi în partea de nord a pieţei, chiar pe lîngă intersecţia cu Piccadilly, nici măcar nu observi gangul care dă în micuţa fundătură.

Zi şi noapte şuvoiul uman se scurge pe lîngă el ignorîndu-l. Strada Arundell are mai puţin de patruzeci de metri lungime. Şi, deşi aici există două hoteluri, ele nu sînt de prima mînă. Locul nu e altceva decît o văgăună.

Strada Arundell are forma unui clondir din piatră în care se ţine vinul italienesc cel mai ieftin. Gîtul îngust, care dă în Leicester Square, se deschide brusc într-o curte mică. Hotelurile ocupă două laturi ale curţii. Pe a treia se află o clădire cu camere de închiriat pentru nevoiaşi. Această clădire este mereu ameninţată cu demolarea în numele progresului, pentru a face loc altui hotel, însă destinul o ocoleşte de fiecare dată şi, după toate probabilităţile, va continua să se înalţe în acelaşi loc multe generaţii de acum încolo.

Camerele de închiriat sînt de mărime medie, cu patul pitit în timpul zilei în spatele unui paravan uzat. Mai conţin o masă, un fotoliu, un scaun, un birou şi o cadă rotundă din tablă care, ca şi patul, se ascunde privirii după ce îşi îndeplineşte rolul. Şi poţi să închiriezi o astfel de cameră, cu micul dejun inclus, pentru cinci dolari pe săptămînă.

Ashe Marson procedase întocmai. Închiriase o cameră de la etajul al doilea.

Cu douăzeci şi şase de ani înainte ca această povestire să înceapă, se născuse fiul reverendului Joseph Marson şi al soţiei sale Sarah, în Much Middlefold, Salop. Acest fiu, botezat Ashe, după numele unui unchi bogat, care mai tîrziu îi trăsese pe sfoară lăsîndu-şi banii unor societăţi filantropice, a pornit la timpul potrivit spre Harvard pentru a studia teologia. Din consemnările analelor colegiului, reiese că el nu a prea studiat cine ştie ce teologie, în schimb a reuşit să alerge o milă în patru minute şi jumătate şi o jumătate de milă la o viteză corespunzătoare, iar cercetările lui în domeniul artei săriturii în lungime s-au bucurat de aprecierea tuturor.

A obţinut multe onoruri pentru Oxford la atletism şi a încîntat mii de oameni cîştigînd alergările de o milă şi pe cele de o jumătate de milă doi ani la rînd în faţa universităţii Cambridge la Queen’s Club. Din nefericire, fiind prea ocupat cu altele, a omis să mai şi înveţe cîte ceva şi clipa despărţirii de Harvard l-a surprins pe Ashe fără nici o calificare. Însă, fiindcă izbutise totuşi să capete un soi de diplomă, suficientă pentru a-i conferi titlul de „Licenţiat în Litere“ şi, dîndu-şi seama că-i poţi păcăli pe unii din cînd în cînd, a participat la concursuri şi a dobîndit mai multe posturi de profesor particular. Economisind cîţiva bănuţi cu ajutorul acestei îndeletniciri îngrozitoare, Ashe s-a dus la Londra şi s-a apucat de jurnalism. După doi ani de succes moderat, el a luat legătura cu editura Mammoth.

Editura Mammoth, care deţine controlul mai multor ziare importante, a cîtorva săptămînale şi a altor publicaţii, nu dispreţuieşte banii funcţionarului de rînd sau ai băiatului de serviciu. Una dintre multele ei afaceri profitabile este tipărirea unei serii ieftine de povestiri poliţiste şi de aventuri. Aici îşi găsi şi Ashe locul potrivit. Peripeţiile detectivului Gridley Quayle, atît de populare pentru o anumită categorie a publicului cititor, au fost opera lui. Pînă la venirea lui Ashe şi a domnului Quayle, seria Cutezanţa britanică fusese scrisă de multe mîini şi prezentase aventurile multor eroi, dar patronii văzuseră în Gridley Quayle întruchiparea perfecţiunii, aşa că Ashe primise misiunea să conducă singur întreaga ediţie lunară. De atunci el se întreţinea din salariul prăpădit pe care îl primea în schimbul eforturilor sale.

Aşa se face că, în această dimineaţă de mai, Ashe se găsea în strada Arundell din Leicester Square.

Era un tînăr înalt, bine făcut şi într-o bună formă fizică, cu ochii limpezi şi bărbia voluntară. Se îmbrăcase cu pantaloni de flanel, tricou şi pantofi sport cu talpa de cauciuc. Închise uşa de la intrare după el, ţinînd într-o mînă o pereche de măciuci, iar în cealaltă o coardă pentru sărituri.

După ce inspiră şi expiră aerul dimineţii într-un mod solemn şi calculat pe care un observator iniţiat l-ar fi recunoscut ca fiind acea respiraţie adîncă, ştiinţifică, atît de populară în ziua de azi, lăsă jos măciucile, îşi potrivi coarda şi începu să ţopăie.

Dacă te gîndeşti cu cît de multă îndîrjire respinge Londra, asemenea celorlalte metropole, exerciţiile fizice lipsite de motivaţie practică sau scop imediat, atunci nu poţi decît să te minunezi de dezinvoltura cu care tînărul se încumeta să le practice. Legile care guvernează sportul în Londra sînt foarte bine definite. Poţi să alergi, dacă alergi după o pălărie sau după un autobuz. Poţi să sari, dar numai dacă te fereşti din calea unui taxi sau dacă nu vrei să calci pe o coajă de banană. Însă dacă alergi pentru că vrei să-ţi dezvolţi plămînii sau dacă sari fiindcă îţi face bine la ficat, atunci Londra te pedepseşte zeflemitoare. Te împresoară şi te arată cu un deget dispreţuitor.

Cu toate acestea, strada Arundell suporta acum spectacolul fără să crîcnească. La vest, proprietarul hotelului Previtali stătea sprijinit de perete cu mintea goală; la nord, proprietarul hotelului Mathis se rezema de clădire evident negîndindu-se la nimic. Chiar dacă la ferestrele hotelurilor mai apăreau din cînd în cînd chipurile angajaţilor, nici măcar unul dintre ei nu-şi lăsă treaba ca să-l ia peste picior pe Ashe. Pînă şi copilaşii care se zbenguiau prin curte uitară să-l batjocorească, iar o pisică de prin partea locului se freca în continuare de balustradă fără a catadicsi să-i arunce vreo privire.

Ashe oferea o adevărată lecţie de răbdare şi perseverenţă.

Cu trei luni în urmă, cînd închiriase camera din faţă de la etajul al doilea, la numărul 7A, Ashe Marson îşi dăduse seama că, dacă nu renunţă la exerciţiile de dimineaţă, care deveniseră o a doua natură a sa, sfidează legile nescrise ale Londrei şi devine ţinta batjocurii tuturor londonezilor. Nu şovăi prea mult. Sportul era catehismul lui. În materie de exerciţii fizice se considera habotnic. Se decise să înfrunte Londra.

Prima dată cînd a apărut în strada Arundell îmbrăcat în tricou şi pantaloni de flanel, abia îşi învîrti măciucile o dată în jurul capului, că şi atrase atenţia următorului public:

a) doi taximetrişti (dintre care unul beat);

b) patru chelneri din hotelul Mathis;

c) şase chelneri din hotelul Previtali;

d) şase cameriste din hotelul Mathis;

e) cinci cameriste din hotelul Previtali;

f) proprietarul hotelului Mathis;

g) proprietarul hotelului Previtali;

h) un măturător;

i) unsprezece haimanale fără ocupaţie;

j) douăzeci şi şapte de copii;

k) o pisică.

Toţi au rîs – chiar şi pisica – fără să se poată opri. Taximetristul beat îl porecli pe Ashe „jocheul săltăreţ“. Dar Ashe a continuat să-şi învîrtă măciucile.

O lună mai tîrziu – ca să vezi ce înseamnă perseverenţa – publicul se redusese la douăzeci şi şapte de copii. Mai rîdeau, dar fără convingerea răsunătoare pe care le-o inspiraseră adulţii.

Iar acum, după trei luni, vecinii, acceptîndu-l cu tot cu exerciţii fizice ca pe un fenomen natural, nu-i mai acordau nici o atenţie.

În această dimineaţă aparte, Ashe Marson parcă ţopăia cu şi mai multă vigoare ca de obicei. Şi asta fiindcă îşi dorea să alunge prin extenuare fizică micul drăcuşor al nemulţumirii care îşi mijise colţii încă de cînd se dăduse jos din pat. Mai ales primăvara se pogoară asupra noastră dorinţa de a ne schimba viaţa, iar acum era o dimineaţă de primăvară foarte plăcută, una dintre acele dimineţi cînd în aer pluteşte un sentiment de anticipare – o senzaţie că lucrurile sigur nu vor continua să se deruleze cu aceeaşi veche monotonie cotidiană, o presimţire că are să ni se întîmple ceva romantic şi emoţionant. Într-o asemenea dimineaţă ai să vezi bătrînei dolofani care zburdă învîrtindu-şi energic umbrelele în aer şi o notă ascuţită de optimism se insinuează în fluierăturile comisionarilor cînd viaţa le apare înaintea ochilor în toată splendoarea şi bogăţia ei.

Dar vîntul de primăvară din sud-est mai aduce şi remuşcări. Spiritul de aventură care pluteşte în aer ne învăluie sufletul şi atunci ne regretăm tinereţea irosită.

Ashe păţise exact aşa. În vreme ce sărea coarda deveni conştient de dorinţa de a fi studiat mai mult în facultate pentru a se putea ocupa cu ceva mai bun decît să scornească povestiri pe bandă rulantă pentru o editură haină. Niciodată pînă acum nu mai fusese atît de sigur că se săturase pînă în gît de rutina în care căzuse. Gîndul că, după micul dejun, trebuie să se aşeze la birou şi să născocească o nouă aventură a lui Gridley Quayle îl pălea în moalele capului aidoma unei lovituri cu ceea ce ziarele numesc mereu „un obiect contondent“.

Ţopăitul nu-i aducea nici o alinare. Aruncă coarda şi înşfăcă măciucile.

Nici ele nu-l mulţumiră. Se gîndi că trecuse multă vreme de cînd nu-şi mai făcuse exerciţiile Larsen. Poate ele vor izbuti să-l vindece.

Mai demult, un gentleman pe nume Larsen, locotenent în armata daneză, în urma studiului aprofundat al anatomiei umane, a elaborat o serie de exerciţii. La ora actuală, peste tot în lume, discipolii lui îşi împletesc trupurile formînd bucle şi noduri în conformitate cu liniile punctate din planşele admirabilei sale cărţi. De-a lungul şi de-a latul continentului, în fiecare zi, mîini şi picioare se contorsionează cu miile din punctul A spre punctul B, iar muşchii fleşcăiţi capătă consistenţa cauciucului din colonii. Exerciţiile Larsen sînt ultimul răcnet în sport. Pun în mişcare fiecare tendon din corp. Asigură o circulaţie vioaie a sîngelui. Te fac capabil, dacă perseverezi, să dobori un bou dintr-o singură lovitură.

Dar sînt lipsite de demnitate. Într-adevăr, cînd le vezi pentru prima oară şi fără vreun avertisment prealabil, ţi se par deosebit de comice. Singurul motiv pentru care regele Henric al Angliei, al cărui fiu s-a înecat împreună cu Corabia Albă, n-a mai zîmbit niciodată, a fost pentru că locotenentul Larsen nu-şi inventase încă admirabilele exerciţii.

Atît de natural, atît de indiferent în neobrăzarea sa devenise Ashe în răstimpul celor trei luni, datorită succesului său în a face populaţia din vecini să îl privească cu îngăduinţă, încît nu-i trecu deloc prin cap, în vreme ce îşi contorsiona subit trupul sub forma unui tirbuşon, conform îndrumărilor de la exerciţiul întîi din cartea locotenentului, că făcea ceva hazliu. Şi purtarea celor din jur părea să-i justifice încrederea. Proprietarul hotelului Mathis îl privea fără nici un zîmbet. Proprietarul hotelului Previtali părea chiar în transă dacă te luai după interesul pe care îl manifesta. Angajaţii hotelului îşi continuau imperturbabili treburile. Copiii păreau orbi şi surzi. Pisica de vizavi îşi arcuia spatele pe lîngă balustradă, ignorîndu-l.

Dar, chiar în vreme ce se deşuruba, reluîndu-şi poziţia firească, un rîset limpede şi muzical despică liniştea dimineţii chiar în spatele lui. Pluti odată cu briza şi îl plesni ca un glonte.

Cu trei luni în urmă Ashe ar fi socotit firesc acest rîset şi nu s-ar fi simţit stînjenit, dar lunga lui insensibilitate la ridicol îi zdruncinase convingerile. Se răsuci dintr-o săritură, roşu la faţă de ruşine.

Peste pervazul ferestrei de la camera din faţă, la etajul întîi al imobilului de la numărul 7A, stătea aplecată o fată. Razele soarelui de primăvară se hîrjoneau în părul ei auriu şi îi luminau ochii de un albastru strălucitor fixaţi asupra persoanei în tricou şi pantaloni de flanel cu o fascinaţie amuzată. În timp ce se răsucea, rîsul ei îl fulgeră încă o dată.

Timp de aproape două secunde, cei doi se priviră ochi în ochi. Apoi ea dispăru în cameră.

Ashe se simţi înfrînt. Cu trei luni în urmă ar fi putut să rîdă de el şi un milion de fete în timpul exerciţiilor de dimineaţă fără a-l determina să renunţe. Astăzi un stingher şi neajutorat rîset ironic fusese de ajuns să-l demoralizeze. Mîhnirea pe care exerciţiile începuseră să o izgonească îl copleşi din nou. Nu mai avea chef să continue. Adunîndu-şi posomorît ustensilele, se întoarse în cameră unde o baie rece nu reuşi să-i trezească entuziasmul.

Micul dejun, inclus în chirie şi servit de doamna Bell, proprietara imobilului de la numărul 7A, nu era un ospăţ desfătător. Cînd Ashe isprăvi de înghiţit cît putu din oul prăjit împrăştiat în farfurie, cicoarea numită blasfemiator cafea şi slănina carbonizată, disperarea îl prinse zdravăn în ghearele ei. Iar cînd se sili să se aşeze la masă şi să încerce să plăsmuiască noile peripeţii ale detectivului Gridley Quayle, sufletul îi gemea de durere.

Cu rîsetul melodios răsunîndu-i în urechi, se simţi cuprins de dorinţa de a nu se fi gîndit niciodată la Gridley Quayle, care să nu fi devenit niciodată un erou pentru pătura de jos a publicului cititor britanic, iar ca el personal să fi fost mai bine mort.

Alianţa spurcată dura de peste doi ani şi lui Ashe i se părea că Gridley îşi pierdea umanitatea cu fiecare lună. Detectivul era încrezut şi pe deplin inconştient de faptul că numai un noroc chior îl făcea să descopere cîte ceva. Să depinzi de cineva ca Gridley Quayle pentru a-ţi cîştiga traiul era ca şi cum ai fi fost legat cu cătuşe de un monstru hidos.

În această dimineaţă, pe cînd stătea şi îşi mesteca creionul, Ashe simţea cum ura lui faţă de Gridley Quayle atinge culmi nebănuite. Se deprinsese ca mai întîi să se gîndească la un titlu bun şi apoi să scrie povestirea care să i se potrivească.

Şi peste noapte, într-un moment de inspiraţie, scrijelise pe un plic cuvintele:

AVENTURILE BAGHETEI MORŢII.

Şi, cu dezgustul mofluz al unui vegetarian care descoperă o coropişniţă în salată, se uita acum la el.

Titlul i se păruse promiţător noaptea trecută, plin de nenumărate posibilităţi. Încă îl mai atrăgea într-un mod aparte, dar acum, că venise momentul să scrie povestirea, defectele titlului începeau să iasă la iveală.

Ce era o baghetă a morţii? Suna bine, dar ce era de fapt? Nu poţi scrie o povestire despre o baghetă a morţii fără să ştii ce reprezintă o baghetă a morţii şi, invers, dacă te-ai gîndit la un titlu atît de fermecător, nici nu poţi să-l azvîrli la gunoi.

Ashe îşi răvăşi părul şi muşcă furios din creion.

Apoi se auzi o bătaie în uşă.

Ashe se răsuci în scaun. Asta era ultima picătură. Îi spusese de douăzeci de ori doamnei Bell că nu trebuie să fie deranjat dimineaţa sub nici un motiv. I se părea cumplit să îndure ca munca să-i fie întreruptă într-un asemenea mod. Ashe îşi recapitulă în minte cîteva urări de bun venit.

— Intră! behăi el şi se pregăti de luptă.

Pe uşă intră o fată, fata de la etajul întîi, fata cu ochi albaştri, care rîsese de el cînd îşi făcea exerciţiile Larsen.

2

Mai multe motive au contribuit la proasta impresie pe care Ashe a lăsat-o în primele momente ale întîlnirii. În primul rînd se aşteptase ca pe uşă să intre proprietara, care avea cam un metru treizeci şi cinci, iar apariţia cuiva de un metru şaptezeci făcuse ca întregul univers înconjurător să i se evapore temporar din minte. În al doilea rînd, anticipînd venirea doamnei Bell, îşi schimonosise trăsăturile într-o grimasă fioroasă şi nu era lucru uşor să o preschimbe într-un zîmbet primitor atît de repede. Şi, în ultimul rînd, un individ care stă de jumătate de oră în faţa unei foi de hîrtie pe care scrie

AVENTURILE BAGHETEI MORŢII,

încercînd să-şi dea seama ce poate fi o baghetă a morţii, nu-şi poate controla prea bine reacţiile.

În concluzie, pentru aproape jumătate de minut, Ashe se comportă într-un mod cu totul absurd. Îşi dădu ochii peste cap şi miorlăi. Un specialist în boli nervoase, dacă ar fi fost de faţă, l-ar fi diagnosticat pe loc fără a mai avea nevoie de alte investigaţii. Abia după ceva timp îi trecu prin cap să se ridice de pe scaun. Iar cînd o făcu, saltul cu răsucire pe care îl execută semăna foarte tare cu un exerciţiu Larsen.

Nici fata nu se simţea mai puţin stînjenită. Dacă Ashe ar fi fost mai calm, ar fi remarcat după roşeaţa din obraji că nici ea nu găsea situaţia mai puţin jenantă. Dar, fiindcă femeile îşi recapătă echilibrul mai repede decît bărbaţii, fata a fost aceea care a vorbit prima.

— Mă tem că te-am deranjat.

— Nu, nu! spuse Ashe. O, nu, deloc, deloc, nu, o, nu, deloc, nu! Şi ar fi ţinut-o aşa mult timp dacă fata nu ar fi vorbit din nou.

— Voiam să-mi cer scuze pentru purtarea mea dezgustătoare de adineauri cînd am rîs de dumneata. A fost o tîmpenie din partea mea şi nu ştiu de ce am făcut-o. Îmi pare rău.

În ciuda nenumăratelor înfăptuiri ale ei, ştiinţa nu a izbutit încă să descopere ce replică trebuie să dea un tînăr aflat în situaţia oribilă în care o fată drăguţă îşi cere scuze de la el. Dacă nu spune nimic, atunci pare ursuz şi răutăcios. Dacă spune ceva, indiferent ce, se face de rîs. În vreme ce şovăia între aceste două opţiuni, lui Ashe îi căzu sub ochi foaia de hîrtie pe care o studiase atîta timp.

— Ce este o baghetă a morţii?

— Poftim?

— O baghetă a morţii.

— Nu înţeleg.

Conversaţia delirantă i se păru prea absurdă lui Ashe. Izbucni în rîs. Un moment mai tîrziu şi fata făcu la fel. Şi imediat nu se mai simţiră deloc stînjeniţi.

— Presupun că mă crezi ţăcănit, zise Ashe.

— Ai dreptate, spuse fata.

— Păi, cred că aş fi înnebunit dacă nu ai fi intrat dumneata.

— De ce?

— Încercam să scriu o povestire poliţistă.

— Mă întrebam dacă nu eşti cumva scriitor.

— Şi dumneata scrii?

— Da. Ai citit vreodată Bîrfa de acasă?

— Niciodată.

— Te felicit. Este un ziar oribil – numai modele de croitorie şi sfaturi în dragoste. Eu scriu o povestire pe săptămînă sub diferite pseudonime. În fiecare apare cîte un duce sau cîte un conte. Îl urăsc din suflet.

— Îmi pare rău pentru tine, dar ne-am abătut de la subiect, zise Ashe cu hotărîre. Ce este o baghetă a morţii?

— O baghetă a morţii?

— O baghetă a morţii.

Fata se încruntă, meditînd.

— Păi, fără doar şi poate, este un băţ sfînt din abanos furat dintr-un templu indian şi despre care se spune că îl omoară pe cel care o are în stăpînire. Eroul pune mîna pe ea şi preoţii îl urmăresc şi îi trimit mesaje ameninţătoare. Ce altceva ar putea fi?

Ashe nu-şi putu reţine admiraţia.

— Eşti un geniu!

— O, nu!

— Un geniu absolut. Acum m-am dumirit. Eroul îl cheamă pe Gridley Quayle, nătărăul ăsta îngîmfat rezolvă misterul bazîndu-se pe cîteva coincidenţe bizare, şi uite aşa mi-am terminat treaba pe încă o lună.

Ea îl privi cu interes.

— Eşti autorul povestirilor cu Gridley Quayle?

— Nu-mi spune că ai citit vreuna!

— Nu! Dar le publică aceeaşi editură care editează şi Bîrfa de acasă şi uneori îi văd coperta cînd aştept în anticameră să mă primească editoarea.

Ashe se simţi ca şi cum se întîlnise cu cel mai bun prieten din copilărie pe o insulă pustie. Aveau într-adevăr ceva în comun.

— Şi dumneata publici la Mammoth? Păi atunci sîntem tovarăşi de suferinţă! Ar trebui să fim prieteni. Vrei să fim prieteni?

— Aş fi încîntată.

— Hai să dăm mîna, să stăm jos şi să vorbim puţin despre noi.

— Dar te reţin de la muncă.

— O faptă caritabilă.

Ea se aşeză. Aşezatul pe un fotoliu este o mişcare simplă, dar, ca orice alt gest, poate fi un indiciu al firii celui care îl face. Ashe se simţi încîntat de performanţa fetei. Nu se aşezase pe marginea fotoliului, ca şi cum ar fi fost gata să plece în orice moment, dar nici nu se scufundase în el de parcă s-ar fi pregătit să petreacă un weekend acolo. Se comportă în această situaţie neconvenţională cu o siguranţă dezinvoltă pe care el nu putea să n-o admire enorm. N-o fi fost rigidă eticheta în strada Arundell, însă o fată care locuieşte în camera din faţă la primul etaj ar putea fi scuzată dacă ar ezita şi ar manifesta surprindere la invitaţia de a-i face confidenţe unui tînăr de la etajul al doilea pe care îl cunoaşte numai de cîteva minute. Dar pe cei care trăiesc cu bani puţini în oraşe mari îi leagă un fel de masonerie.

— N-ar trebui să facem prezentările? zise Ashe. Sau ţi-a spus doamna Bell cum mă cheamă? Apropo, nu stai de multă vreme aici, nu?

— M-am mutat alaltăieri. Însă numele dumitale, avînd în vedere faptul că scrii despre Gridley Quayle, este Felix Clovelly, nu-i aşa?

— Dumnezeule mare, nu! Cu siguranţă nu crezi că l-ar putea chema pe cineva Felix Clovelly! Asta este numai gluga sub care îmi ascund ruşinea. Numele meu adevărat este Marson, Ashe Marson. Dar al tău?

— Valentine, Joan Valentine.

— Îmi spui povestea vieţii tale sau mai întîi o încep eu pe a mea?

— Nu ştiu dacă am ce să povestesc.

— Ei, hai!

— Păi, ăsta-i adevărul!

— Mai gîndeşte-te puţin. S-o luăm de la început. Te-ai născut!

— Da.

— Unde?

— În Londra.

— Vezi că ne înţelegem pînă la urmă? Eu m-am născut în Much Middlefold.

— Mi-e teamă că n-am auzit de el.

— Ciudat. Eu cunosc destul de bine oraşul tău natal. Dar încă n-am reuşit să fac vestit numele locului meu de baştină. De fapt, am dubii că o să reuşesc vreodată. Încep să-mi dau seama că sînt un ratat.

— Cîţi ani ai?

— Douăzeci şi şase.

— Ai numai douăzeci şi şase de ani şi te consideri un ratat? Cred că este o ruşine să spui asta.

— Şi ce crezi că e un bărbat de douăzeci şi şase de ani care trăieşte doar din scrierea povestirilor cu Gridley Quayle – un întemeietor de imperii?

— De ce te ocupi numai cu asta? De ce nu încerci şi altceva?

— Ce anume?

— De unde să ştiu? Orice. Priveşte în jur, domnule Marson, te afli în cel mai mare oraş din lume şi şansa unei aventuri practic ţipă la tine din toate părţile.

— Cred că sînt fudul de-o ureche. Singura persoană care ţipă la mine este doamna Bell cînd îmi cere chiria.

— Citeşte ziarele. Caută la mica publicitate. Sînt convinsă că o să găseşti ceva mai devreme sau mai tîrziu. Nu te afunda în mocirlă. Fii îndrăzneţ. Profită de următoarea ocazie, indiferent care ar fi ea.

Ashe dădu din cap.

— Nu te opri, zise el. Continuă. Îmi dai elan.

— Dar de ce vrei ca o fată ca mine să-ţi dea elan? Cu siguranţă e suficient că te afli în Londra. Poţi găsi mereu cîte ceva nou, nu-i aşa? Ascultă, domnule Marson. Trăiesc pe picioarele mele de cinci ani – nu mă întreba de ce. De atunci am lucrat într-un magazin, am bătut la maşină, am urcat pe scenă, am fost angajată ca guvernantă, am fost şi cameristă…

— Ce? Cameristă?

— De ce nu? Mi-am îmbogăţit experienţa. Şi pot să te asigur că e mai bine să fii cameristă decît guvernantă.

— Cred că ştiu ce vrei să zici. Am fost şi eu profesor particular o dată. Presupun că guvernanta este echivalentul feminin. Întotdeauna m-am întrebat ce ar fi spus generalul Sherman despre această ocupaţie avînd în vedere uşurinţa cu care privea un simplu război. Şi era distractiv să fii cameristă?

— Destul de distractiv. Şi mi-a oferit prilejul să studiez aristocraţii şi obiceiurile lor, ceea ce m-a făcut să ajung autoritatea recunoscută a Bîrfei de acasă în materie de duci şi conţi.

Ashe trase adînc aer în piept – de data aceasta însă nu o respiraţie ştiinţifică, ci una admirativă.

— Eşti nemaipomenită!

— Nemaipomenită?

— Adică ai curaj!

— O, da. Încerc. Am douăzeci şi trei de ani şi încă n-am realizat nimic important, dar cu siguranţă că nu simt nevoia să stau cu mîinile în sîn şi să mă consider o ratată.

Ashe făcu o grimasă.

— Bine, bine, zise el. M-am prins!

— Asta am şi vrut, spuse Joan calmă. Sper că nu te-am plictisit cu autobiografia mea, domnule Marson. Nu cred că sînt un exemplu prea strălucit, dar mie îmi place acţiunea şi urăsc lîncezeala.

— Eşti absolut minunată! zise Ashe. Eşti un adevărat curs uman de eficienţă, asemenea reclamelor de pe ultima copertă a revistelor care încep cu cuvintele: „Tinere, cîştigi suficient?“ şi care au dedesubt o imagine cu un prăpădit holbîndu-se cu jind la scaunul şefului. Ai putea să înviorezi şi o meduză.

— Dacă am izbutit să te încurajez…

— Cred că asta a fost a doua insultă, zise Ashe meditativ. Ei bine, o merit. Da, ai reuşit să-mi dai energie. Mă simt un alt om. E ciudat că mi-ai apărut chiar acum în cale. Nici nu-mi aduc aminte de cînd nu m-am mai simţit atît de nervos şi amărît ca azi-dimineaţă.

— Din cauza primăverii.

— Probabil. Simt nevoia să fac ceva măreţ şi primejdios.

— Păi, dă-i bătaie. Văd că ai pe masă Morning Post. Ai apucat să-l citeşti?

— L-am răsfoit.

— Dar n-ai citit pagina de anunţuri, nu? Citeşte-o. Ai putea găsi exact ceea ce te interesează.

— Bine. Dar cunoştinţele mele în materie de mică publicitate se rezumă la faptul că sînt pline de filantropi care vor să-ţi dea cu împrumut orice sumă între zece şi o sută de mii de lire numai în schimbul unei chitanţe scrise de mînă. Oricum o să arunc o privire.

Joan se ridică în picioare şi îi întinse mîna.

— La revedere, domnule Marson. Ai de scris povestirea aceea poliţistă, iar eu trebuie să mă gîndesc pînă diseară la una cu un duce, aşa că trebuie să plec. Zîmbi. Am ajuns departe faţă de punctul din care am plecat, dar pot să repet ceea ce am spus deja. Îmi pare rău că am rîs de dumneata azi-dimineaţă.

Ashe îi strînse mîna emoţionat.

— Mie nu. Poţi să rîzi de mine ori de cîte ori simţi nevoia. Îmi place să se rîdă de mine. Păi, cînd mi-am început exerciţiile de dimineaţă jumătate de Londra obişnuia să vină şi să se tăvălească de rîs pe trotuar. Acum nu mai sînt o atracţie şi asta mă face să mă simt singur. Sînt douăzeci şi nouă de exerciţii Larsen şi dumneata ai văzut numai o parte din primul. Ai făcut atît de mult pentru mine, încît, dacă aş putea să-ţi fiu de folos şi să te ajut să-ţi începi ziua cu un zîmbet, m-aş simţi mîndru. Exerciţiul numărul şase este comic fără să fie vulgar. O să încep cu el mîine dimineaţă. Îţi mai recomand şi exerciţiul unsprezece. Nu-l pierde.

— Prea bine. Deocamdată la revedere.

— La revedere.

Şi ea plecă. Iar Ashe, tremurînd de emoţie, îşi fixă privirea pe uşa care se închisese în urma ei. Se simţea de parcă tocmai fusese trezit din somn de un şoc electric puternic.

O fată deosebită… O fată minunată… O fată extraordinară…

Chiar lîngă foaia de hîrtie pe care aşternuse titlul luminos şi sugestiv al noii povestiri cu Gridley Quayle se afla şi ziarul Morning Post, pe ale cărui pagini de mică publicitate promisese să se uite.

Putea măcar să se apuce imediat de asta.

Moralul i se prăbuşi pe dată. Aceeaşi veche poveste. Un anume domn Brian MacNeill, care deşi nu voia să colaboreze cu minori, dorea – chiar cu nerăbdare – să se despartă de uriaşa-i avere în favoarea cuiva de peste douăzeci şi unu de ani o idee mai strîmtorat la pungă decît el. Acest om milostiv nu cerea absolut nici o garanţie. Nici rivalii săi întru generozitate, domnii Angus Bruce, Duncan Macfarlane, Wallace Mackintosh şi Donald MacNab, nu cereau vreuna. Şi ei afişau o ciudată reticenţă în a avea de-a face cu minori, însă orice individ de vîrstă adultă putea să intre pur şi simplu în birou şi să se servească.

În josul paginii văzu şi strigătul de ajutor al unui tînăr creştin care voia o mie de lire pe loc pentru a reuşi să-şi încheie studiile făcînd înconjurul lumii.

Ashe aruncă ziarul dezamăgit. Ştiuse de la început că nu avea nici un rost. Romantismul murise şi nimic palpitant nu se mai întîmpla pe nicăieri.

Ridică creionul şi începu să scrie Aventurile baghetei morţii.

II

Într-o cameră de la etajul al patrulea al hotelului Guelph situat în Piccadilly, onorabilul Frederick Threepwood stătea în pat cu genunchii la gură şi se gîndea cu groază la ziua care-l aştepta. Avea foarte puţină minte, dar cîtă avea se zvîrcolea în suferinţă.

Tocmai îşi amintise.

Aşa se întîmplă în viaţă. Te trezeşti simţindu-te minunat, te uiţi pe fereastră, vezi soarele şi îi mulţumeşti lui Dumnezeu pentru o zi atît de frumoasă, începi să plănuieşti o masă de prînz fantastică împreună cu prietenii pe care i-ai întîlnit azi-noapte la National Sporting Club. Şi apoi îţi aminteşti.

— Fir-ar să fie! zise onorabilul Freddie. Şi după o scurtă pauză: Eram al naibii de fericit!

Pentru cîteva minute rămase cufundat într-o sumbră meditaţie. Apoi apucă receptorul telefonului de pe masa de lîngă el şi ceru un număr.

— Alo!

— Alo! îi răspunse o voce plină şi catifelată de cealaltă parte a firului.

— Hei! Tu eşti, Dickie?

— Cine e la telefon?

— Sînt Freddie Threepwood. Auzi, Dickie amice, vreau să te văd într-o chestiune foarte importantă. Eşti la birou pe la ora douăsprezece?

— Sigur. Care-i problema?

— Nu pot să-ţi spun la telefon, dar e al naibii de important.

— Prea bine. Apropo, Freddie, felicitări pentru logodnă.

— Mersi, bătrîne. Mersi mult şi aşa mai departe, dar nu uiţi să fii acolo la douăsprezece, nu? La revedere.

Puse receptorul în furcă şi sări din pat pentru că tocmai auzise clanţa uşii mişcîndu-se. Cînd uşa se deschise, el oferi imaginea fidelă a unui tînăr care nu mai pridideşte să-şi facă toaleta de dimineaţă.

Un bărbat în vîrstă, cu un chip prelung, chelie şi o privire absentă, dar binevoitoare, intră. Se uită la onorabilul Freddie cu o undă de dezaprobare.

— Abia te-ai trezit, Frederick?

— Bună, tată. Bună dimineaţa. Sînt gata cît ai zice peşte.

— Ar fi trebuit să fii treaz de două ore. E o zi superbă.

— N-o să-mi ia mai mult de un minut, tată. Doar să fac o baie şi să arunc cîteva haine pe mine.

Dispăru în baie. Tatăl lui se aşeză pe un scaun cu vîrfurile degetelor încrucişate în poală şi rămase astfel nemişcat ca o întruchipare a dezaprobării şi enervării înăbuşite.

Asemenea multor părinţi cu titlu nobiliar – cu excepţia domnului Lloyd George – contele1 Emsworth suferise vreme îndelungată de pe urma următoarei probleme, practic singura pată pe blazonul aristocraţiei britanice: Ce Să Facă Cu Fiii Săi Mai Mici. Nu are nici un rost să ne ascundem după degete – în familiile aristocratice din Marea Britanie, Fiul Mai Mic nu este necesar. Poţi să dezbaţi cu un nobil britanic ore întregi, poţi să-i pomeneşti că, pe de o parte, o duce mult mai bine decît masculul de cod care se poate găsi în orice clipă în nefericita împrejurare de a fi chemat să întreţină o familie cu un milion de membri şi poţi să-i aminteşti că, pe de altă parte, cu fiecare copil suplimentar pe care îl capătă creşte şi mai mult în ochii ex-preşedintelui Roosevelt, şi tot n-o să izbuteşti să-l înveseleşti nici un pic. El nu-şi doreşte Un Fiu Mai Mic.

Pe lîngă faptul că nu era primul născut, şi tocmai de aceea o pacoste, onorabilul Freddie îşi necăjise mereu tatăl în cele mai variate feluri. Contele Emsworth avea o constituţie de aşa natură încît nimeni şi nimic nu avea puterea de a-l tulbura profund. Însă Freddie fusese mai aproape decît oricine altcineva de a reuşi această performanţă. În faptele sale agasante existase o anumită consecvenţă, o tenacitate care acţionase asupra imperturbabilului lord2 asemenea picăturilor de apă care cad pe un bolovan. Încercările izolate de a-i zdruncina calmul ar fi rămas neputincioase, dar Freddie îi exploda bombe sub nas încă de cînd s-a dus la Eton.

Fusese exmatriculat de la Eton pentru că într-o noapte evadase şi hoinărise pe străzile oraşului Windsor purtînd o mustaţă falsă. Fusese dat afară de la Oxford pentru că turnase cerneală în capul prodecanului de la o fereastră situată la etajul al doilea al colegiului. Petrecuse doi ani la o şcoală pregătitoare scumpă din Londra şi fusese respins în momentul înrolării. Pe deasupra, pentru un tînăr de vîrsta lui, acumulase un număr aproape record de datorii la curse şi de prieteni cu reputaţie îndoielnică – dintre care cei mai mulţi se învîrteau pe la hipodrom.

Aceste isprăvi i-ar fi pus la grea încercare chiar şi pe cei mai blajini părinţi. Pînă la urmă, lordul Emsworth pusese piciorul în prag. Fusese singura dată în decursul vieţii sale cînd acţionase cu fermitate şi plin de năduful pe care îl adunase în el de-a lungul anilor. Îi opri alocaţia lui Freddie, îl tîrî cu forţa acasă la Castelul Blandings şi îl reţinu acolo cu atîta îndîrjire, încît pînă cu o seară în urmă, cînd veniseră împreună la Londra cu un tren de după-amiază, onorabilul Threepwood nu mai văzuse capitala de aproape un an.

Probabil tocmai gîndul că, indiferent cîte griji ascunse ar fi avut, se afla iarăşi în mult iubita sa metropolă, îl determină pe Freddie să izbucnească într-un cîntec strident. Se stropea cu apă şi făcea vocalize în acelaşi timp.

Încruntarea lordului Emsworth se accentuă. Iritat, începu să bată darabana cu degetele. Apoi sprîncenele i se destinseră şi un zîmbet împăcat îi licări pe chip. Şi el îşi amintise ceva.

Şi ce anume îşi amintise lordul Emsworth? Că, spre sfîrşitul toamnei trecute, proprietatea de lîngă Blandings fusese închiriată de către un american, un domn pe nume Peters, un bărbat care avea milioane de dolari, indigestie cronică şi o fiică drăguţă, Aline. Cele două familii se întîlniseră. Freddie şi Aline se simţiseră atraşi unul de celălalt şi, cu numai cîteva zile în urmă, îşi anunţaseră logodna. Iar pentru lordul Emsworth, dispăruse şi singura problemă din această lume, cea mai bună dintre toate lumile posibile.

Din baie cîntecul se auzea din ce în ce mai strident, dar lordul Emsworth îl asculta acum fără nici o tresărire. E uimitor cîtă alinare îţi poate aduce perspectiva încîntătoare de a te descotorosi de un fiu mai mic. Timp de aproape un an, fiind ţinut prizonier la Blandings, Freddie îl călcase în mod constant pe nervi pe tatăl său. Blandings era un conac mare, dar nu chiar atît de mare încît întîlnirile ocazionale dintre tată şi fiu să poată fi evitate. Iar în aceste ocazii, expresia de martir afişată de tînăr îl scosese din minţi pe conte. Pentru lordul Emsworth, parcul şi grădinile de la Blandings reprezentau o întruchipare pămîntească a Paradisului. Freddie, ca un leu în cuşcă, bîntuia prin ele cu un aer atît de disperat, încît ar fi iscat comentarii pînă şi în Siberia.

Da, era bucuros că Freddie se logodise cu Aline Peters. Îi plăcea Aline. Îi plăcea domnul Peters. Atît de mare îi fusese uşurarea la aflarea veştii, încît aproape că simţi afecţiune faţă de Freddie care chiar atunci îşi făcea apariţia din baie, înfăşurat într-un halat roz, constatînd că indignarea paternă se evaporase şi că întreaga lume se afla, cum s-ar zice, la locul ei.

Cu toate acestea, el nu pierdu vremea cu îmbrăcatul. Nu se simţea niciodată în largul lui în prezenţa tatălui său, mereu îl apuca dorinţa să o ia la sănătoasa cît mai departe şi cu cea mai mare viteză. Îşi trase pantalonii cu o asemenea vigoare încît se încurcă în ei.

În timp ce îi descurca, îşi aminti ceva ce pînă atunci îi scăpase.

— Apropo, tată, m-am întîlnit cu un vechi prieten azi-noapte şi l-am invitat la Blandings săptămîna asta. Nu te superi, nu-i aşa?

Pentru o clipă, bunăvoinţa lordului Emsworth păli. Avea o experienţă bogată cu amicii lui Freddie.

— Cine e? Adu-ţi, te rog, aminte că domnul Peters, Aline şi aproape toate rudele tale vor fi la Blandings săptămîna asta. Dacă este cumva unul dintre…

— O, nu. Pe cinstea mea! Are o reputaţie strălucită. Nu e din vechea gaşcă. Îl cheamă Emerson. Un tip foarte respectabil. Poliţist sau aşa ceva în Hong Kong. Zice că o ştie bine pe Aline. A cunoscut-o pe vapor în drum spre Anglia.

— Nu-mi amintesc de vreun prieten de-al tău pe nume Emerson.

— Păi, de fapt, abia ieri l-am cunoscut. Însă e în regulă. E un tip cumsecade, să ştii.

Lordul Emsworth se simţea prea mărinimos ca să ridice vreo obiecţie, lucru care cu siguranţă s-ar fi petrecut dacă nu ar fi fost într-o dispoziţie atît de înfloritoare.

— Sigur. Să vină dacă vrea.

— Mersi, tată.

Freddie îşi termină toaleta.

— Ai ceva special de făcut în dimineaţa asta, tată? Eu mă gîndesc să înfulec ceva şi apoi să dau o raită prin jur. Ţi-ai luat micul dejun?

— Acum două ore. Presupun că în cursul plimbării tale o să-ţi găseşti timp să o vezi şi pe Aline. Eu o să mă duc direct acolo după prînz. Domnul Peters doreşte să-mi arate colecţia lui de scarabei – parcă aşa a zis.

— Ei bine, o să mă duc! Nu-ţi face griji! Şi dacă nu pot, o să-i dau un telefon bătrînului mai tîrziu ca să-l salut. Păi, eu cred că o s-o întind să halesc ceva, bine?

Cîteva expresii din vocabularul lui Freddie îi scrijeliră urechile lordului Emsworth. În primul rînd, nu era de acord ca unul dintre cei mai prosperi comercianţi americani să fie numit „bătrînul“. În al doilea rînd, atitudinea lui Freddie faţă de logodnica sa nu i se părea tocmai potrivită. Parcă îi lipsea orice urmă de căldură. Dar, reflectă el, se poate să nu fi fost decît o altă manifestare a Spiritului Modern. Şi în orice caz nu merita să-şi bată capul, aşa că nu-şi exprimă nemulţumirea. Imediat după ce Freddie flutură o batistă de mătase pe deasupra pantofilor, pe care mai apoi o strecură cu grijă sub mînecă, coborîră în holul principal al hotelului, unde se despărţiră – Freddie să-şi ia micul dejun, iar tatăl lui să-şi omoare timpul pînă la prînz hoinărind pe străzi. Londra îl punea întotdeauna la încercare pe contele Emsworth. Sufletul său rămînea la ţară, iar oraşul nu îl fascina cu nimic.

1. Este traducerea cuvîntului earl, titlu nobiliar între marchiz şi viconte, echivalentul titlului de conte în ţările europene (n.tr.).

2. Rang nobiliar folosit în Marea Britanie pentru un duce, marchiz, conte, viconte sau baron. Autorul foloseşte şi acest apelativ pentru contele Emsworth (n.tr.).