Guillermo del Toro and Daniel Kraus, The Shape of Water

Text Copyright © 2017 by Necropolis, Inc.

Illustrations copyright © 2017 by James Jean

Published by arrangement with Feiwel & Friends, an imprint of Macmillan Publishing Group, LLC.

All rights reserved

© 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7306-3

ISBN PDF: 978-973-46-7307-0

ISBN print: 978-973-46-7230-1

Coperta: Radu Răileanu

Ilustraţia copertei : © by James Jean

Designul copertei : Patrick Collins

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GUILLERMO DEL TORO este unul dintre cei mai inventivi şi mai vizionari artişti ai generaţiei sale, stilul său unic reflectîndu-se în opera de regizor, scenarist, producător şi scriitor. Născut în 1964 la Guadalajara, Mexic, del Toro şi-a cîştigat recunoaşterea internaţională în 1993 cu filmul de groază Cronos, o coproducţie mexicano-americană. În 2004 a regizat thrillerul SF Hellboy. Filmul Labirintul lui Pan (2006), care îl regăseşte în tripla calitate de regizor, scenarist şi producător, a avut parte de o primire entuziastă la nivel mondial, fiind distins cu peste 40 de premii internaţionale. În 2013 a regizat şi a semnat scenariul SF-ului Pacific Rim. Cel mai recent film al său, Forma apei, a fost distins cu Leul de Aur la Festivalul de Film de la Veneţia din 2017, Globul de Aur pentru cel mai bun regizor şi pentru cea mai bună coloană sonoră, 3 premii BAFTA şi 4 premii Oscar, inclusiv pentru cel mai bun film şi cel mai bun regizor. Este coautor (alături de Chuck Hogan) al The Strain Trilogy, devenită bestseller şi ecranizată într-un serial de televiziune de succes pe postul FX, şi al Trollhunters (alături de Daniel Kraus), care a stat la baza serialului omonim de pe Netflix.

DANIEL KRAUS este scriitor multipremiat şi regizor. Romanele sale Rotters (2011) şi Scowler (2013) au fost distinse cu Odyssey Award. A semnat, împreună cu Guillermo del Toro, romanele Trollhunters şi Forma apei. Cărţile lui Daniel Kraus au fost traduse în peste 15 limbi. Pentru mai multe informaţii, vizitaţi www.danielkraus.com

Pentru dragoste, în nenumăratele sale forme și chipuri

Subită va fi moartea, ca apa în căderea-i,

subită cum se scutur și frunză, dar și floare,

subită precum prima și ultima suflare;

și-aidoma de subită, iubito, e durerea.

Conrad Aiken

Nu contează dacă apa este rece sau caldă când oricum vei fi nevoit să-ți croiești drum prin ea.

Pierre Teilhard de Chardin

PRIMORDIU

1

Richard Strickland citește directivele generalului Hoyt. Se află la trei mii trei sute de metri. Avionul bimotor se zguduie ca lovit de pumnii unui boxer. Ultima etapă de drum de la Orlando la Caracas, la Bogotá și la Pijuayal, încheieturile pumnului Peru-Columbia-Brazilia. Directivele chiar că-s directe și-s presărate cu ștersături negre. Explică, într-o poezie militărească sacadată, legenda unui zeu al junglei. Brazilienii îi spun Deus Brânquia. Hoyt vrea ca Strickland să-i însoțească pe vânătorii profesioniști. Să-i ajute să prindă chestia aia, ce-o fi ea, și s-o trimită în America.

Strickland abia așteaptă să-și vadă treaba făcută. O să fie ultima lui misiune pentru generalul Hoyt. De asta e sigur. Lucrurile pe care le-a făcut în Coreea sub comanda lui Hoyt l-au ținut legat de general vreme de doisprezece ani. Relația asta a lor e o formă de șantaj și Strickland vrea să se elibereze din ea. O să ducă la capăt treaba asta, cea mai importantă de până acum, iar de pe poziția ulterioară o să-și permită să se retragă din serviciul lui Hoyt. După aceea poate să se ducă acasă, în Orlando, la Lainie și la copii, Timmy și Tammy. Poate fi soțul și tatăl care n-a reușit niciodată să fie, din cauză că nu l-au lăsat chestiile murdare ale lui Hoyt. Poate fi un cu totul alt om. Poate fi liber.

Își îndreaptă iarăși atenția asupra directivelor. Adoptă atitudinea rece a militarului. Prăpădiții ăia din America de Sud. Nu e o practică neobișnuită a agricultorilor să dea vina pe sărăcie. Sigur că nu. E un Zeu-Torent nemulțumit de felul în care ei exploatează jungla. Directivele sunt pătate, fiindcă în avionul bimotor picură. Șterge hârtia de pantaloni. Armata Statelor Unite, zice documentul, crede că Deus Brânquia deține armament militar important. Sarcina lui va fi să protejeze „interesele SUA“ și să ţină echipajul, în cuvintele lui Hoyt, „motivat“. Strickland cunoaște direct de la sursă teoriile lui Hoyt despre motivare.

Să se gândească la Lainie. Sau mai bine, ținând cont de ce s-ar putea să fie nevoit să facă, să nu se gândească la ea.

Sunt justificate înjurăturile obscene ale pilotului în portugheză. Aterizarea e un coșmar. Pista e tăiată efectiv în junglă. Strickland coboară din avion clătinându-se, pentru a constata că arșița e vizibilă, o julitură plutitoare. Un columbian îmbrăcat într-un tricou cu Brooklyn Dodgers și bermude hawaiene îi face semn să vină spre o camionetă. O fetiță dintr-o remorcă îi aruncă lui Strickland cu o banană în cap, iar el e prea amețit de zbor ca să reacționeze. Columbianul îl duce în oraș, trei străzi pline de cărucioare de fructe cu roți de lemn huruitoare și copii desculți cu burțile umflate. Strickland cutreieră prin magazine și-și cumpără din instinct: o brichetă, soluții anti-insecte, pungi de plastic cu închizător, pudră de talc. Tejghelele pe care împinge banii lăcrimează de atâta umiditate.

În avion a învățat dintr-un ghid de conversație. „Você viu Deus Brânquia?“

Negustorii chicotesc și își fâlfâie mâinile pe la gât. Să dea naiba dacă Strickland pricepe ceva. Oamenii ăștia put, duhnesc ca o turmă de vite abia măcelărită. Se îndepărtează, mergând pe o șosea asfaltată care i se topește sub pantofi, și vede un șobolan spinos care se zvârcolește în mizeria neagră. Moare lent. Oasele i se vor albi, cufundându-se-n smoală. Asta e cea mai frumoasă șosea pe care Strickland o va vedea în următorul an și jumătate.

2

Ceasul deșteptător face noptiera să tremure. Fără să deschidă ochii, Elisa caută cu degetele butonul de oprire care-i rece ca gheața. Era cufundată într-un vis adânc, blând și cald și-ar mai vrea înapoi preț de-un minut amăgitor. Dar visul scapă căutării celui treaz; așa se întâmplă mereu. Era apă, o apă întunecată – atât își mai amintește. Îngrozitor de multă apă care o împresoară din toate părțile, doar că ea nu se îneca. De fapt, în apa aceea respira mai bine decât aici, în viața reală, în încăperile prin care trage curentul, cu mâncare ieftină, cu trosnete de electricitate.

De jos răsună tube și o femeie țipă. Eliza oftează cu fața în pernă. E vineri și rulează un film nou la Arcade Cinema Marquee, cinematograful non-stop care se află chiar dedesubt, iar asta înseamnă dialoguri, efecte sonore și semnale muzicale noi, pe care va trebui să le integreze în ritualul ei de trezire dacă vrea să evite șirul de sperieturi care fac să-i stea inima-n loc. Acum se aud trompete; acum mulțimi de oameni care urlă. Deschide ochii, vede mai întâi ora 10:30 P.M. afișată de ceas și apoi lumina proiectorului strecurându-se în lame printre scândurile din podea, colorând firișoarele de praf în nuanțe Tehnicolor.

Se ridică în capul oaselor și își strânge umerii de frig. De ce miroase a cacao? Mirosul bizar e însoțit de un zgomot neplăcut: o mașină de pompieri la nord-est de Patterson Park. Elisa își coboară picioarele pe podeaua rece și privește lumina proiectorului deplasându-se și licărind. Măcar filmul ăsta nou e mai luminos decât precedentul, un film alb-negru intitulat Carnavalul sufletelor, iar culorile vii care-i scaldă picioarele îi permit să alunece înapoi în iluzia visului: e bogată și are o grămadă de bani, iar vânzătorii se prosternează ajutând-o să probeze o mulțime de pantofi colorați. Sunteți răpitoare, domnișoară. Încălțată cu o asemenea pereche de pantofi, veți cuceri lumea.

De fapt, lumea a cucerit-o pe ea. Oricâte podoabe cumpărate pe câțiva penny de la vechituri și-ar prinde pe pereți, nu poate ascunde lemnul mâncat de termite, nimic nu-i poate distrage atenția de la gândacii care fug în toate părţile în clipa când aprinde lumina. Alege să nu le mai bage în seamă; singura ei speranță e să treacă peste o noapte, peste ziua următoare, spre viața care urmează. Traversează chicineta, pornește cronometrul pentru fiert ouă, bagă trei ouă într-o oală și se duce la baie.

Elisa face doar baie în cadă. Își scoate flanela în timp ce curge apa. La serviciu, colegele își lasă revistele pentru femei pe mesele de la cantină și nenumărate articole au informat-o pe Elisa asupra căror centimetri anume din corpul ei ar trebui să se concentreze. Dar șoldurile și sânii nu se pot compara cu cicatricele cheloide, roz și umflate, aflate de-o parte și de alta a gâtului ei. Se lasă în cadă până o atinge cu umărul dezgolit. Fiecare cicatrice e lungă de șapte centimetri și merge dinspre jugulară spre laringe. În depărtare, sirena înaintează; locuiește dintotdeauna în Baltimore, adică de treizeci și trei de ani, și poate urmări în gând cum înaintează mașina de pompieri pe Broadway. Cicatricele de pe gâtul ei sunt o hartă, nu-i așa? Cu locuri prin care a fost și de care mai bine nu-și mai amintește.

Când se cufundă sub apă până peste urechi, sunetele cinematografului se aud amplificate. Dacă mori pentru Chemosh, strigă o fată în film, vei trăi veșnic! Elisa nu-i sigură că a auzit bine. Freacă o bucățică de săpun în palme, bucurându-se de senzația că-i mai udă ca apa, atât de alunecoasă încât poate tăia apele ca un pește. Senzațiile din visul plăcut o năpădesc iarăși, apasă asupra ei grele ca trupul unui bărbat. Ceva neașteptat, copleșitor de erotic; degetele alunecoase îi patinează între coapse. A fost la întâlniri, a făcut sex, toate cele. Dar au trecut ani de-atunci. Când întâlnesc o femeie mută, bărbații profită de ea. La nici o întâlnire, nici măcar o dată, nici un bărbat n-a încercat să comunice cu ea cu adevărat. N-au făcut decât să apuce și să ia, de parcă ea, lipsită de glas asemenea unui animal, chiar era un animal. E mai bine așa. E mai bun bărbatul din vis, neclar cum o fi.

Dar cronometrul, acel nimic infernal, se pornește să sune, clinc, clinc, clinc. Elisa stropește în jur, stânjenită chiar dacă e singură, și se ridică în picioare, cu apa scurgându-i-se pe membrele strălucitoare. Se înfășoară într-un halat de baie și se întoarce tiptil şi tremurând în bucătărie, unde opreşte aragazul și acceptă veștile proaste ale ceasului: 11:07. Cum de-a pierdut atâta timp? Se strecoară într-un sutien oarecare, își încheie nasturii de la o bluză oarecare, își netezește o fustă oarecare. S-a simțit mistuitor de vie în vis, dar acum e inertă ca ouăle ce se răcesc pe-o farfurie. Aici, în dormitor, se află și o oglindă, dar preferă să nu se privească în ea, căci poate i se adeverește bănuiala și chiar e invizibilă.

3

Odată ce-a găsit vasul lung de cincisprezece metri la locul stabilit, Strickland își folosește noua brichetă pentru a arde directivele lui Hoyt, o procedură standard. Acum s-a înnegrit toată hârtia, se gândește el, e toată o ștersătură. Ca tot ce e pe-aici, vasul îi jignește standardele militare. Un gunoi de nedescris. Coșul e peticit cu bucăți de tablă. Cauciucurile prinse la copastie par dezumflate. Un cearșaf prins între patru stâlpi asigură singura umbră de pe navă. O să fie foarte cald. Asta e bine. Arșița o să-i alunge gândurile chinuitoare la Lainie; la casa lor răcoroasă și curată; la șoapta palmierilor din Florida. Să-i clocotească mintea până atinge genul ăla de furie necesară într-o asemenea misiune.

Apa maronie, murdară, stropește printre stinghiile docului. O parte a celor din echipaj sunt albi, unii-s cafenii, unii-s arămii. Unii sunt vopsiți și au piercinguri. Trag cu toții niște lăzi umede peste o scândură care se îndoaie alarmant sub greutate. Strickland îi urmează și ajunge la o carenă pe care e scris cu șablonul Josefina. Niște hublouri mici indică o punte inferioară dintre cele mai superficiale, mare doar cât pentru un căpitan. Cuvântul căpitan, în sine, îl roade. Aici Hoyt e singurul căpitan, iar Strickland e locțiitorul lui. N-are nici un chef de cârmaci infatuați care au impresia că dețin comanda.

Îl găsește pe căpitan, un ochelarist mexican cu barbă albă, cămașă albă, pantaloni albi și pălărie albă de paie, toate alcătuind un ambalaj fantastic de bombastic. Acesta strigă „Domnu’ Strickland!“, iar lui Strickland i se pare c-a ajuns într-unul dintre desenele animate Looney Tunes ale fiului său: Doomnu’ Striikland! Memorase numele căpitanului când zbura pe undeva peste Haiti: Raúl Romo Zavala Henríquez. I se potrivește din prima, mult înainte să-nceapă să se umfle în pene.

— Poftim! Escoces și puros cubanos, prietene, doar pentru tine.

Henríquez îi întinde un trabuc, își aprinde și el unul și umple două pahare. Strickland e instruit să nu bea în timpul serviciului, dar îi îngăduie lui Henríquez să toasteze.

— ¡To la aventura magnífico!

Beau, iar Strickland recunoaște în sinea sa că se simte bine. Orice, numai să ignore pentru o vreme umbra amenințătoare a generalului Hoyt și ce-ar însemna pentru viitorul lui Strickland dacă n-ar reuși să-l „motiveze“ cum se cuvine pe Henríquez. Cât bea scotch-ul, arșița din viscere echivalează cu cea din junglă.

Henríquez e un om care a petrecut prea mult timp scoțând inele de fum: sunt perfecte.

— Fumează, bea, simte-te bine! Cam ăsta-i tot luxul de care-o să ai parte multă vreme de-acum înainte. E bine că n-ai venit mai târziu, domnu’ Strickland. Josefina abia așteaptă să plece. Ca și Amazonia, nu stă ea după oameni.

Lui Strickland nu-i place aluzia. Lasă jos paharul și se uită lung. Henríquez râde, bate din palme.

— Corect. Bărbații ca noi, pionieri ai Sertão¹, nu trebuie să-şi exprime neapărat entuziasmul. Los brasileños ne onorează cu o vorbă: sertanista. Sună bine, sí? Pune sângele-n mișcare?

Henríquez povestește în detalii anoste călătoria sa la un avanpost al Instituto de Biologia Maritima. Susține că a atins – cu propriile-i dos manos! – fosile în calcar despre care se spunea că seamănă cu descrierile lui Deus Brânquia. Cercetătorii au stabilit că fosilele provin din Perioada Devoniană, care, știai, doomnu’ Striikland, că face parte din Era Paleozoică? Asta, continuă Henríquez de parcă ar cânta psalmi, e ceea ce-i atrage pe bărbații ca ei în Amazonia. Unde viața primitivă e încă în floare. Unde omul poate da înapoi filele din calendar și poate atinge ceea ce-i de neatins.

Strickland se abține o oră până pune întrebarea.

— Ai primit charterul²?

Henríquez își stinge trabucul și privește încruntat pe hublou. Găsește acolo ceva la care să rânjească și începe să gesticuleze arogant.

— Vezi tatuajele alea de pe fețe? Știfturile alea din nas? Ăștia nu-s indieni ca Tonto³ al vostru. Sunt índios bravos. Ăștia au în sânge fiecare kilometru de Amazon, de la Negro-Branco pân-la Xingu. Provin din patru triburi diferite. Și m-am asigurat că-i avem călăuze! Nu-i cu putință, domnu’ Strickland, ca expediția noastră să se rătăcească.

Strickland repetă:

— Ai primit charterul?

Henríquez își face vânt cu pălăria.

— Americanii dumitale mi-au trimis prin poștă hărți trase la șapirograf. Prea bine. Expedição noastră científica va urma liniile lor şerpuite cât vom putea. Apoi, domnu’ Strickland, mergem pe jos! Îi localizăm pe vestigios, ce-a mai rămas de pe urma triburilor originare. Oamenii ăștia au suferit de pe seama industriei mai mult decât îți poți imagina dumneata. Strigătele le sunt înghițite de junglă. Noi însă o să venim cu gânduri pașnice. Le vom oferi daruri. Dacă Deus Brânquia există, ei vor fi cei care ne vor spune unde să-l găsim.

Cum ar zice generalul Hoyt, căpitanul e motivat. Strickland îi recunoaște măcar atâta merit. Dar există și semnale de alarmă. Dacă e să știe ceva despre teritoriile sălbatice, atunci Strickland știe că te pătezi și pe dinăuntru, și pe dinafară. Nu te îmbraci în haine albe decât dacă habar n-ai în ce naiba te-ai băgat.

4

Elisa evită peretele de la apus al dormitorului până în ultima clipă, așa încât priveliștea să o frapeze și să o inspire. Nu este o cameră mare, așa că nici peretele nu-i mare: doi metri și jumătate pe doi metri și jumătate, și fiecare centimetru e acoperit de pantofi cumpărați de-a lungul anilor din magazine ieftine sau de second hand. Cei cu toc jos, ușori ca fulgul, cu tocul și botul de altă culoare decât restul, cireașă și scorțișoară. Cei Customcraft, în două nuanțe, cu vârful ca o sapă. Cei cu vârf decupat, din satin de culoarea șampaniei, ca o revărsare de șifon la o nuntă. Cei cu toc de șapte centimetri de la Town & Country, de-un roșu aprins: când îi porți, picioarele îți par delicat acoperite cu petale de trandafir. Exilați pe la margini sunt papucii fără barete, murdari, pantofii cu călcâi decupat, mocasinii ieftini din imitație și sandalele urâte de piele întoarsă care au doar valoare sentimentală.

Fiecare pantof atârnă într-un cui mic pe care ea, biet chiriaș, nu avea dreptul să-l bată. Nu stă bine cu timpul, dar chiar și-așa zăbovește un pic, alegându-și cu grijă o pereche de pantofi ușori, cu toc jos, marca Daisy, cu o floare albastră de piele prinsă pe-o baretă simplă de plastic, de parcă alegerea ar avea o importanță crucială. Și are. Pantofii de la Daisy vor fi singura ei formă de răzvrătire din noaptea asta și din fiecare noapte. Picioarele sunt legătura ta cu pământul, iar când ești sărac, nici o palmă din pământul pe care calci nu-ți aparține.

Se așază pe pat ca să se încalțe. Zici că-i un cavaler care-şi vâră mâinile într-o pereche de mănuși-armură. În timp ce-și mişcă degetele ca să i se așeze cum trebuie, își lasă privirea să hoinărească pe maldărul de discuri vechi. Majoritatea au fost cumpărate la mâna a doua cu ani în urmă și aproape toate au imprimate în suprafața de polimer, alături de muzică, și niște amintiri fericite.

The Voice of Frank Sinatra: dimineața în care a ajutat un voluntar care asigura traversarea școlarilor în siguranță la o zebră să elibereze niște pui pufoși și maronii de sub grilajul unei guri de canalizare. One O’Clock Jump al lui Count Basie: ziua în care a văzut o minge de baseball rătăcită, rară ca un vânturel de seară, țâșnind din Memorial Stadium și ricoșând dintr-un hidrant. Stardust al lui Bing Crosby: după-amiaza în care ea și Giles i-au văzut pe Stanwyck și MacMurray în Remember the Night, la cinematograful de jos, iar Elisa a rămas în pat tot restul zilei, lăsând acul pe piesa lui Bing și întrebându-se dacă nu cumva și ea, asemenea hoaței cumsecade interpretate de Stanwyck, ispășește o pedeapsă în viața asta plină de greutăți și dacă n-o s-o aștepte și pe ea cineva ca MacMurray în ziua în care o să fie eliberată.

Ajunge: n-are nici un sens. N-o așteaptă și n-a așteptat-o nimeni niciodată, și cu atât mai puțin ceasul de la serviciu care pontează intrarea. Își pune paltonul, ia farfuria cu ouă. Mirosul ciudat de cacao devine evident când iese pe coridorul scurt, sufocat de role de film prăfuite în care se ascund cine știe ce comori de celuloid. Pe dreapta, celălalt apartament din clădire. Bate de două ori înainte să intre.

5

Pleacă în mai puțin de o oră. Sezonul uscat este o-ncântare, spun călăuzele; se numește verão. Sezonul ploios e o tragedie; nimeni n-o să-i spună vreodată lui Strickland cum se numește. Din sezonul umed precedent au rămas moștenire furos, scurtăturile inundate care taie coturile făcute de fluviu, iar Josefina profită de ele cât timp se mai poate. Aceste serpentine ca niște juguri transformă Amazonul într-un animal. Țâșnește. Se ascunde. Tabără înainte. Henríquez chiuie de bucurie și accelerează, iar jungla verde cu miros de turbă se umple de fum negru și toxic. Strickland se apucă de copastie, privește în apă. Este de-un maro ca de cacao cu lapte cu spumă de bezea. Ierburi gigantice, înalte de patru metri și jumătate, se zbârlesc pe maluri ca spinarea unui urs uriaș ce se trezește.

Lui Henríquez îi place să lase comanda pe mâna secundului pentru ca el să poată face însemnări în jurnalul de bord. Se laudă că scrie pentru publicare și faimă. Toată lumea o să cunoască numele marelui explorator Raúl Romo Zavala Henríquez. Dezmiardă pielea în care e legat jurnalul de bord, probabil visând la o fotografie de autor de-o îngâmfare pe măsură. Strickland își ascunde ura, dezgustul și teama. Toate trei te încurcă. Toate trei te dau pierzaniei. Hoyt l-a învățat asta în Coreea. Să-ți faci treaba și-atât. Cel mai avantajos sentiment este să nu simți absolut nimic.

Monotonia însă ar putea fi cel mai parșiv ucigaș din junglă. Zi după zi, Josefina se deplasează pe o panglică nesfârșită de apă, pe sub spirale de ceață dilatate. Într-o zi, Strickland privește în sus și descoperă o pasăre mare și neagră, ca o pată unsuroasă pe cerul albastru. Un vultur. Acum, că l-a observat, îl vede în fiecare zi făcând inele leneșe, așteptându-l să moară. Strickland e bine înarmat, are o armă automată Stoner M63 și-un Beretta 70 în toc și-l mănâncă palma să împuște pasărea. Pasărea e Hoyt, care-l supraveghează. Pasărea e Lainie, care-și ia la revedere. Nu știe care din ei e.

Navigatul e periculos noaptea, așa că nava ancorează. De obicei, Strickland alege să stea singur la proră. N-are decât să șușotească echipajul. N-au decât să se holbeze índios bravos ca la un soi de monstru american. În seara asta, luna e o gaură mare tăiată în carnea nopții pentru a scoate la iveală un os decolorat și luminos, iar Strickland nu-l observă pe Henríquez care se furișează-nspre el.

— Vezi? Rozul jucăuş?

Strickland e furios, nu pe căpitan, ci pe sine. Ce fel de soldat își lasă spatele neacoperit? Și-n plus, e prins uitându-se la lună. E ceva feminin, ceva ce-ar face Lainie, care i-ar mai cere și s-o țină de mână. Ridică din umeri, sperând că Henríquez va pleca. Dar căpitanul îi face semne cu jurnalul de bord. Strickland se uită în depărtare și vede un salt unduitor și stropi argintii.

— Boto⁴, zice Henríquez. Delfin de râu. Ce zici? Doi metri? Doi jumate? Doar masculii sunt așa roz. Ce noroc pe noi să vedem unul. Foarte solitari, masculii boto. Le place să stea singuri.

Strickland se întreabă dacă Henríquez se ține de glume, bătându-și joc de tendința lui de-a sta deoparte. Căpitanul își scoate pălăria de paie, părul alb îi strălucește în lumina lunii.

— Știi legenda lui boto? Bănuiesc că nu. Vă-nvață mai mult de arme și gloanțe, ă? Mulți dintre localnici cred că delfinul roz de râu e un encantado, adică din ăia care-și schimbă forma. În nopți ca asta se transformă într-un bărbat irezistibil de frumos și se duce în cel mai apropiat sat. Îl poți recunoaște după pălăria pe care o poartă ca să-și mascheze orificiul de respirație. Astfel deghizat, le seduce pe cele mai frumoase femei din sat și le duce în casa lui de sub apele fluviului. Așteaptă și-o să vezi. O să întâlnim foarte puține femei noaptea pe fluviu, așa de tare se tem să nu fie răpite de encantado. Dar cred că e o poveste optimistă. Oare nu-i preferabil un paradis subacvatic unei vieți de sărăcie, pline de incesturi și violență?

— Se apropie.

Strickland n-a vrut s-o spună cu voce tare.

— Ah! Atunci e clar c-ar trebui să ne alăturăm celorlalți. Se spune că dacă te uiți în ochii unui encantado, ești blestemat să ai coșmaruri până-ți pierzi mințile.

Henríquez îl bate pe spinare pe Strickland, ca un prieten ce nu-i este, și se îndepărtează agale, fluierând. Strickland îngenunchează lângă copastie. Delfinul plonjează ca o andrea. Pesemne că e obișnuit cu bărcile. Pesemne că vrea resturi de pește. Strickland își scoate pistolul Beretta din toc și țintește în locul unde estimează că va ieși delfinul. Legendele, care-s rodul imaginației, nu merită să trăiască. Realitatea dură, asta caută Hoyt și asta trebuie să găsească Strickland dacă speră să scape cu viață de-aici. Forma delfinului devine vizibilă sub apă. Strickland așteaptă. Vrea să-l privească în ochi. El o să fie cel aducător de coșmaruri. El o să fie cel care va face jungla să-și piardă mințile.

6

În celălalt apartament, o întâmpină o gloată veselă: casnica zâmbitoare, soți surâzători, copii încântători, adolescenți încrezuți. Dar toți aceștia nu sunt mai reali decât rolurile interpretate la Arcade Cinema. Sunt personaje în reclame și, deși aceste picturi originale sunt executate cu o nemaipomenită măiestrie, nici una nu e înrămată. Rimel rezistent la apă ușor de demachiat e folosită pentru a acoperi o crăpătură pe unde pătrundea frigul. Pudra de față luminoasă ține deschisă o ușă pe unde trage curentul. Ciorapii de care se îndrăgostesc 9 din 10 femei a primit o nouă utilizare, de masă pe care stau cutiile de vopsea pentru pictura aflată în lucru. Această lipsă de mândrie o deprimă pe Elisa, deși toate cele cinci pisici de aici nu sunt de acord. Pânzele împrăștiate le oferă niște câmpuri minunate pentru vânătoarea de șoareci.

O pisică se fălește cu mustățile ei lângă o meșă pe care o rotește pe-un craniu uman numit Andrzej, din motive pe care Elisa nu și le poate aminti. Artistul, Giles Gunderson, o ușuie și pisica pleacă cu un salt, mieunând a răzbunare când va veni vremea mersului la litieră. Giles se sprijină de șevalet și mijește ochii privind prin ochelarii cu ramă de baga stropiți de vopsea. O a doua pereche de ochelari i se sprijină pe frunte deasupra sprâncenelor stufoase, iar a treia e cocoțată în creștetul chel.

Elisa se înalță pe vârfuri, în pantofii ei Daisy, ca să privească la tablou peste umărul lui: o familie de capete fără trup planând deasupra unei cupole de gelatină roșie, cei doi copii sporovăind ca niște maimuțoi flămânzi, tatăl ciupindu-și bărbia căzut în admirație, iar mama arătând satisfăcută de pompoasa-i creație. Giles se luptă cu buzele tatălui; Elisa știe că se chinuie cu figurile bărbătești. Se apleacă mai mult și vede cum propriile lui buze încep să contureze zâmbetul pe care încearcă să-l picteze, și e atât de adorabil, încât Elisa nu se poate abţine: se apleacă iute și-l sărută pe bătrân pe obraz.

El ridică privirea surprins și chicotește.

— Nu te-am auzit intrând! Cât e ceasul? Te-au trezit sirenele? Pregătește-te, scumpo, pentru noi culmi ale patosului. Zice la radio că arde fabrica de ciocolată. Oare poate exista ceva mai cumplit? Pun pariu că toți copiii se zvârcolesc în somn.

Giles zâmbește sub o mustață fină, foarte subțire, și ține ridicată câte o pensulă în fiecare mână, una roșie, una verde.

— Tragedie și încântare, zice, mână-n mână.

În spatele lui Giles, un televizor alb-negru de mărimea unei cutii de pantofi, așezat pe un cărucior cu rotile, pulsează electricitate statică prin stăruința unui film ce se difuzează seara târziu. Mr. Bojangles dansează step urcând cu spatele pe o scară. Elisa știe că o să-l înveselească pe prietenul ei. Repede, înainte ca Bojangles să fie nevoit să încetinească pentru Shirley Temple, Elisa îi face semnul cu două degete pentru „uite“.

Giles se uită și bate din palme, amestecând vopseaua roșie cu cea verde. E incredibil ce face Bojangles, iar Elisa se rușinează simțind o izbucnire de mândrie: ea ar fi ținut pasul cu el mai bine decât Shirley Temple, dar asta dacă lumea în care s-a născut ar fi fost cu totul diferită. Și-a dorit dintotdeauna să danseze. De aici toți pantofii ei: sunt energie potențială, abia așteptând să fie folosită. Mijește ochii la televizor și prinde ritmul, ignorând muzica de la cinematograful de jos care îi face concurență, și se lansează într-un step sincronizat cu Bojangles. Nu-i rău – ori de câte ori Bojangles bate cu piciorul într-o contratreaptă, bate și Elisa în cel mai apropiat lucru, adică în scăunelul lui Giles, ceea ce-l face să râdă.

— Știi cine mai putea să-ncingă o scară? James Cagney! Am văzut noi cumva împreună Yankee Doodle Dandy? Ah, ar trebui. Cagney coboară pe o scară. E de milioane. Și începe să zvârle din picioare de zici că i-a luat foc fundul. O improvizație sută la sută, și ce periculoasă! Dar așa-i arta adevărată, draga mea – periculoasă.

Elisa îi întinde farfuria cu ouă și îi face semn: „Mănâncă, te rog“.

El surâde trist și ia farfuria.

— Cred că fără tine aș fi un artist al foamei, în cel mai puțin metaforic sens. Să mă trezești când te-ntorci acasă, da? Fac eu cumpărăturile: mic dejun pentru mine, cină pentru tine.

Elisa încuviințează, dar arată cu severitate spre patul rabatabil blocat în poziție verticală.

— Când îl cheamă cofrajele fructelor zemoase, Giles Gunderson răspunde! Și-atunci, promit: mă duc în țara viselor.

Bărbatul sparge un ou de Ciorapii de care se îndrăgostesc 9 din 10 femei și își trece o pereche de ochelari peste celelalte două. Pe față îi reapare zâmbetul pe care încearcă să-l picteze: zâmbetul ăsta e un pic mai larg acum, iar Elisa e bucuroasă. Numai fanfara din cadrul final al filmului de dedesubt o readuce la realitate. Știe ce-o să se întâmple în continuare: o să apară cuvântul Sfârșit pe ecran, o să curgă genericul cu numele actorilor, în sală se vor aprinde luminile și atunci n-o să mai poți ascunde cine ești cu adevărat.

7

Băștinașii sunt niște mutanți, pe ei nu-i încetinește arșița. Înaintează, se cațără, hăcuiesc. Strickland n-a văzut în viața lui atâtea macete. Ei le zic falcóns, șoimi. Ziceți-le cum vreți. El o să-și ia M63-ul, mersi. Expediția pe uscat începe printr-o străpungere croită cu plugul de-a dreptul în pădurea tropicală de vreun erou uitat. Înainte de ora 11, găsesc plugul năpădit de plante târâtoare, din scaun crește un filodendron. Bine – până la urmă, n-o să-și taie drum prin junglă cu focuri de armă. Ia și el o macetă.

Strickland se consideră puternic, dar până după-amiaza mușchii i se lichefiază. Jungla, asemenea vulturului, depistează slăbiciunea. Vrejuri de viță smulg pălării de pe capete. Țepușe de bambus înjunghie brațele întinse. Viespi cu ace lungi cât degetul se agită pe cuiburi ca de hârtie, abia așteptând un motiv să roiască, iar toți cei ce trec de ele tiptil răsuflă ușurați. Un om se sprijină de un copac. Scoarța parcă e storcită. Nu-i scoarță. Copacul e acoperit de termite care acum i se îmbulzesc pe mânecă, în căutarea unei vizuine. Călăuzele n-au hărți, dar tot arată, arată, arată.

Trec săptămâni. Poate luni. Nopțile sunt mai rele ca zilele. Își dau jos pantalonii grei ca piatra din cauza noroiului uscat, își scurg litrii de sudoare din ghete și zac în hamace cu plasă împotriva țânțarilor, neajutorați ca niște prunci, ascultând orăcăitul broaștelor și vaietul malaric al țânțarilor. Cum poate da claustrofobie un spațiu atât de amplu? El vede peste tot chipul lui Hoyt, în nodurile ciupercilor de copac, în modelul din carapacea țestoasei de Amazon cu pete galbene, în formația de zbor a papagalilor-zambilă albaștri. Pe Lainie n-o vede nicăieri. Abia dacă o poate simți, ca un puls ce se stinge. Asta îl alarmează, dar aici sunt multe motive de alarmă, clipă de clipă.

La câteva zile de mers, ajung într-un sat de vestigios. Un mic luminiș. Malocas⁵ acoperite de stuf. Blănuri de animale întinse între copaci. Henríquez se agită de colo, colo, spunându-le oamenilor să-și lase macetele. Strickland se supune, dar numai ca să-și apuce arma mai bine. Să fie înarmat, nu asta-i treaba lui? Peste câteva minute, din bezna malocăi se ivesc trei chipuri. Strickland tremură, o senzație neliniștitoare pe o asemenea arșiță. În curând, după chipuri apar și trupuri, traversând luminișul ca niște păianjeni.

Strickland simte că i se face rău văzând asta. Arma îi zvâcnește. Să-i curețe. E șocat de gândul ăsta. E un gând de-al lui Hoyt. Dar e ademenitor, nu-i așa? Să-și ducă iute misiunea la capăt. Și să se întoarcă acasă, să vadă dacă mai e același bărbat ca la plecarea din Orlando. În timp ce Henríquez scoate la iveală cu grijă oalele aduse în dar, iar una dintre călăuze încearcă să găsească o limbă comună, oricât de stâlcită, încă vreo doisprezece vestigios se preling ca sângele din umbră pentru a se holba la armele lui, la macetă, la pielea lui albă, spectrală. Se simte jefuit și nu găsește nici o plăcere în festivitatea care urmează. Ouă de păsări de apă sălbatice, acre, coapte pe foc. Un soi de ritual cam stupid, care include mâzgălitul cu vopsea pe gâtul și fețele celor din echipaj. Strickland așteaptă să se încheie. Henríquez o să ajungă la momentul în care să-i poată întreba de Deus Brânquia. Ar face bine să se grăbească. Strickland n-o să mai suporte multe înțepături de insecte înainte să se-apuce de treabă în stilul lui.

Când Henríquez se îndepărtează de foc ca să-și întindă hamacul, Strickland îi taie calea.

— Te-ai dat bătut.

— Mai sunt și alți vestigios. O să-i găsim.

— Luni de zile pe fluviu și-acum vrei să renunțăm așa.

— Ei cred că dacă vorbesc despre Deus Brânquia, îi slăbesc puterile.

— Ăsta ar putea fi un semn că-i pe-aproape. Că-l protejează.

— Ah, deci ai început să crezi?

— Nu contează ce cred eu. Sunt aici ca să-l găsesc și să mă duc acasă.

— Nu-i așa de simplu, ca și cum l-ai proteja pe celălalt. Jungla înseamnă mai mult. Cum ziceți voi? Cu dus și întors? Să coexiști? Oamenii ăștia cred că toate lucrurile din natură sunt legate între ele. Când pătrund invadatorii ăștia ca noi e de parcă ai aprinde un foc. Totul arde.

Ochii lui Henríquez au coborât la M63.

— Îți ții foarte strâns arma, domnu’ Strickland.

— Am familie. Dumneata vrei să stai aici un an întreg? Sau doi ani? Crezi c-o să rămână atât de mult pe-aici echipajul dumitale?

Strickland lasă cea mai mânioasă dintre privirile lui să-și facă treaba. Henríquez nu mai e atât de puternic încât să reziste unei asemenea priviri. Sub costumul lui alb împuțit, a rămas doar un schelet. O puzderie de mușcături de căpușe îi supurează pe la gât și-i sângerează de la scărpinat. Strickland l-a zărit cum se abate de la drum ca să vomite fără să-l vadă oamenii lui. Își strânge jurnalul de bord ca să nu-i mai tremure mâinile. Strickland ar vrea să arunce la pământ grămada aia de hârtii fără nici o valoare și să bage câteva gloanțe în ea. Poate că asta l-ar menține motivat pe căpitan.

— Băștinașii cei tineri, oftează Henríquez. Adună-i după ce adorm ăia mai în vârstă. Avem capete de topor și gresii cu care putem negocia. S-ar putea să vorbească.

Și vorbesc. Adolescenții se lăcomesc când văd prada și îl descriu pe Deus Brânquia cu atâtea detalii, încât Strickland se pomenește convins. Asta nu-i o legendă ca aia cu delfinii roz din fluviu. Ăsta-i un organism viu, un fel de om-pește care înoată, mănâncă și respiră. Băieții, tentați de harta lui Henríquez, bat cu degetele pe zona afluentului Tapajós⁶, recunoscând-o. De generații în șir, Deus Brânquia migrează în funcție de anotimp, tălmăcește călăuza. Strickland spune că i se pare o aiureală. Păi, doar nu sunt mai mulți? Călăuza întreabă. Erau mai demult, zic băieții. Acum mai e doar unul. Câțiva băieți încep să plângă. Interpretarea lui Strickland este că se tem că lăcomia lor periclitează soarta Zeului-Torent. Așa și este.

1. Una dintre cele patru subregiuni din nord-estul Braziliei.

2. Contractul naval care cuprinde traseul și necesitățile călătoriei.

3. Personaj ficțional din seriale western americane difuzate la televiziune și radio. În spaniolă, tonto se traduce prin tont, prost, nătâng.

4. Numele portughez dat unor specii de delfini din Amazon.

5. Căsuțe străvechi, lungi, specifice băștinașilor de pe Amazon, mai ales în Columbia și Brazilia.

6. Râu din Brazilia, afluent important al Amazonului.