Philippa Gregory, The Boleyn Inheritance

Copyright © 2006 by Philippa Gregory Ltd.

All rights reserved

© 2009, 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5030-9

ISBN PDF: 978-973-46-5031-6

ISBN print: 978-973-46-4967-9

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Edouard Cibot (1799-1877), Anne Boleyn în Turn, detaliu, 1835

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PHILIPPA GREGORY, una dintre cele mai renumite scriitoare britanice contemporane de ficţiune istorică, s-a născut în 1954, în Kenya. La vârsta de doi ani, s-a mutat în Anglia împreună cu familia. A absolvit secţia de istorie a Universităţii din Sussex şi şi-a luat doctoratul în literatura secolului XVIII la Universitatea din Edinburgh. A lucrat o vreme ca jurnalist şi producător la radio BBC, însă pasiunea pentru istorie şi literatură a îndemnat-o să se dedice scrisului. Autoare prolifică, Philippa Gregory a publicat până în prezent peste douăzeci de romane, dintre care amintim: Windeacre (1987), The Favoured Child (1989), A Respectable Trade (1992), The Other Boleyn Girl (2001; Surorile Boleyn, Polirom, 2008, 2013), distins un an mai târziu cu premiul Parker Romantic Novel of the Year şi ecranizat de studiourile Miramax, The Queen’s Fool (2003), The Virgin’s Lover (2004), The Constant Princess (2005), The Other Queen (2008), The White Queen (2009; Regina albă, Polirom, 2010, 2014), The Kingmaker’s Daughter (2012; Fiica eminenţei cenuşii, Polirom, 2013), Changeling (2012; Copilul zânelor, Polirom, 2013). Cărţile sale s-au bucurat de un succes răsunător în întreaga lume şi au fost deja traduse în foarte multe limbi.

Lui Anthony

Jane Boleyn, Blickling Hall, Norfolk, iulie 1539

E foarte cald azi, iar vântul suflă peste câmpurile întinse şi peste mlaştini miasma ciumei. Pe o astfel de vreme, dacă soţul meu ar fi încă alături de mine, n-am fi captivi într-un singur loc, privind zorii de plumb şi apusul de un roşu stins; am călători împreună cu curtea regelui, în procesiunea de vară, prin pădurile din sud-est şi ţinuturile joase din Hampshire şi Sussex, cele mai bogate şi mai frumoase regiuni rurale din toată Anglia, călărind la galop pe drumurile deluroase şi scrutând peisajul ca să zărim dunga albastră a mării. Am pleca la vânătoare în fiecare dimineaţă, am mânca sub frunzişul des al copacilor la amiază, iar seara am dansa în sala cea mare a vreunui conac de ţară, în lumina galbenă a torţelor pâlpâitoare. Am fost prieteni cu cele mai măreţe familii din ţinut, am fost favoriţii regelui, înrudiţi cu regina. Am fost iubiţi, am fost neamul Boleyn, cea mai frumoasă şi mai elegantă familie de la curte. Nimeni nu-l cunoştea pe George fără să-l dorească, nimeni nu-i putea rezista lui Anne, toţi mă curtau, ştiind că era cel mai bun mijloc de-a le atrage atenţia. George era uluitor, brunet cu ochi negri şi chipeş, călărind mereu cei mai buni cai, stând mereu alături de regină. Anne se afla la apogeul frumuseţii şi inteligenţei sale, ademenitoare ca mierea brună. Iar eu îi însoţeam pretutindeni.

George şi Anne obişnuiau să călărească împreună, luându-se la întrecere, lipiţi unul de altul ca doi iubiţi şi le auzeam râsetele peste tropotul copitelor când zburau pe lângă noi. Uneori, când îi vedeam împreună, atât de bogaţi şi de frumoşi, nu-mi puteam da seama pe care din ei îl iubeam mai mult.

Întreaga curte era înnebunită după ei, după privirile focoase ale ochilor negri de Boleyn, după viaţa lor intensă: mari amatori de jocuri de noroc, mari iubitori ai riscului, amândoi atât de înfocaţi în reformarea Bisericii, atât de agili şi de iscusiţi în conversaţie, atât de îndrăzneţi în lecturile şi ideile lor! De la rege până la slujnica de rând de la bucătărie, nu exista om care să nu fie fermecat de ei doi. Chiar şi acum, după trei ani, nu pot să cred că nu-i vom mai vedea niciodată. De bună seamă, un cuplu atât de tânăr, cu o vitalitate atât de debordantă nu poate să moară aşa, pur şi simplu, nu? În mintea şi în inima mea, ei continuă să călărească alături, la fel de tineri, la fel de frumoşi. Şi de ce nu mi-aş dori cu aprindere să fie adevărat? Au trecut numai trei ani de când i-am văzut ultima oară, trei ani, două luni şi nouă zile de când degetele lui nepăsătoare le-au atins pe ale mele şi mi-a spus zâmbind: „Ziua bună, soţia mea, trebuie să plec, am totul de făcut astăzi“. Era o dimineaţă de întâi mai şi ne pregăteam pentru un turnir. Ştiam că el şi sora lui aveau probleme, dar nu ştiam cât de grave.

În fiecare zi din această nouă viaţă a mea merg până la răscrucea din sat, unde pe drumul spre Londra se află o piatră murdară de hotar. Abia desluşindu-se sub noroi şi licheni, inscripţia cioplită spune: „Londra, 120 de mile“. E un drum atât de lung, un loc atât de îndepărtat! În fiecare zi mă aplec şi o ating, ca pe un talisman, apoi mă întorc la casa tatălui meu, care mi se pare atât de strâmtă, după ce am locuit în cele mai măreţe palate ale regelui. Trăiesc din mila fratelui meu, din bunăvoinţa nevestei sale, căreia nu-i pasă câtuşi de puţin de mine, dintr-o pensie obţinută de la Thomas Cromwell, cămătarul parvenit care e noul mare prieten al regelui. Sunt o vecină săracă ce-şi duce viaţa în umbra marii case care mi-a aparţinut cândva, o casă Boleyn, una din numeroasele noastre reşedinţe. Duc un trai discret şi modest, ca o văduvă fără locuinţă pe care n-o vrea nici un bărbat.

Şi asta pentru că sunt o văduvă fără locuinţă pe care n-o vrea nici un bărbat. O femeie de aproape treizeci de ani, cu faţa brăzdată de dezamăgire, mama unui fiu absent, o văduvă fără perspective de recăsătorire, singura supravieţuitoare a unei familii nenorocoase, moştenitoarea ruşinii.

Visez că într-o zi roata norocului se va întoarce, că voi vedea un sol în livrea Howard venind călare chiar pe acest drum şi aducându-mi o scrisoare, o scrisoare de la ducele de Norfolk, care mă va chema înapoi la curte, care îmi va spune că am din nou treburi importante de îndeplinit: de servit o regină, de şoptit secrete, de clocit comploturi, nesfârşita viaţă dublă a unui curtean, la care el e atât de iscusit, iar eu îi sunt cea mai bună elevă. Visez că lumea se va schimba iarăşi, că se va da peste cap până când vom ajunge din nou deasupra, iar eu voi fi repusă în drepturi. L-am salvat pe duce o dată, când ne pândea cea mai mare primejdie, iar el m-a salvat la rândul lui. Cea mai mare durere a noastră a fost că n-am putut să-i salvăm pe cei doi, cei doi care acum călăresc, râd şi dansează doar în visele mele. Ating încă o dată piatra de hotar şi-mi imaginez că mâine va veni solul. Îmi va întinde o hârtie pecetluită cu sigiliul Howard, incrustat adânc în ceara roşie şi lucioasă. „Un mesaj pentru Jane Boleyn, vicontesă de Rochford“, va spune el, privindu-mi rochia largă, simplă şi praful de pe poale, mâinile înnegrite de murdăria de pe piatra de hotar din drumul spre Londra.

„O iau eu, îi voi răspunde. Eu sunt vicontesa. Aştept de-o veşnicie.“ Şi o voi lua în mâna murdară: moştenirea mea.

Anne, ducesă de Cleves, Düren, Cleves, iulie 1539

Aproape că nu îndrăznesc să respir. Stau neclintită ca o stană de piatră, cu un surâs încremenit pe faţă, cu ochii larg deschişi, privindu-l pe artist cu îndrăzneală şi sperând că par demnă de încredere, că privirea mea deschisă trădează sinceritate, nu neruşinare. Bijuteriile împrumutate, cele mai de soi pe care a reuşit mama să pună mâna, sunt menite să-i dovedească unui privitor cu ochi critic că nu suntem întru totul scăpătaţi, chiar dacă fratele meu nu va oferi nici o zestre ca să atragă un soţ. Regele va trebui să mă aleagă pentru înfăţişarea mea agreabilă şi pentru legăturile politice. Nu am nimic altceva de oferit. Dar trebuie să mă aleagă pe mine. Sunt absolut hotărâtă să-l fac să mă aleagă pe mine. Să scap de aici înseamnă totul pentru mine.

În celălalt capăt al odăii, ferindu-se cu grijă să arunce vreo privire spre portretul ce se conturează sub mişcările rapide şi ample ale creionului, stă sora mea, aşteptându-şi rândul. Dumnezeu să mă ierte, dar mă rog ca regele să n-o aleagă pe ea. La fel ca mine, e dornică să prindă şansa de-a pleca din Cleves şi să se ridice la o măreţie precum tronul Angliei, dar n-are nevoie de lucrul ăsta atât de mult ca mine. Nici o fată din lume nu poate avea atâta nevoie de lucrul ăsta câtă am eu.

Nu că aş rosti vreun cuvânt împotriva fratelui meu, nici acum, nici în anii care vor veni. Nu voi spune niciodată nimic împotriva lui. E un fiu model pentru mama şi un succesor merituos al ducatului Cleves. În ultimele luni de viaţă ale sărmanului nostru tată, când acesta ajunsese clar la fel de nebun ca orice bufon, fratele meu a fost cel care l-a băgat cu forţa în odaia lui, a încuiat uşa pe dinafară şi a anunţat public că avea febră. Fratele meu a fost cel care i-a interzis mamei să cheme doctori, ba chiar şi pastori, ca să alunge demonii ce sălăşluiau în minţile rătăcite ale bietului meu tată. Fratele meu a fost acela care, viclean – cu o viclenie de bou, înceată şi răutăcioasă –, a spus că trebuie să susţinem că tatăl nostru e un beţiv, în loc să lăsăm stigmatul nebuniei să ştirbească reputaţia familiei. Dacă există suspiciuni cu privire la sângele nostru, nu vom reuşi să ne croim un drum în lume. Însă, dacă ne calomniem propriul tată şi declarăm că are patima beţiei, după ce i-am refuzat ajutorul de care avea nevoie disperată, atunci am putea totuşi să ne ridicăm. În felul ăsta voi încheia o căsătorie bună. În felul ăsta sora mea va încheia o căsătorie bună. În felul ăsta fratele meu va putea să încheie o căsătorie bună şi viitorul casei noastre va fi asigurat, chiar dacă părintele nostru s-a luptat singur şi fără ajutor cu demonii lui.

Auzindu-l pe tata cum scânceşte la uşa odăii sale că s-a făcut băiat cuminte şi cum ne imploră să-l lăsăm să iasă, auzindu-mi fratele răspunzându-i calm şi ferm că n-are voie să pună piciorul afară, m-am întrebat dacă nu cumva înţeleseserăm totul pe dos şi fratele meu era deja la fel de nebun ca tata, iar mama la fel, şi singura întreagă la minte din casa aceea eram eu, din moment ce doar eu mă simţeam şocată de oroarea a ceea ce făceam. Dar n-am împărtăşit nimănui acel gând.

Din cea mai fragedă pruncie, m-am supus disciplinei fratelui meu. El a fost de la început sortit să fie ducele acestor pământuri cuibărite între fluviile Meuse şi Rin. O moştenire mică, dar atât de bine aşezată, încât toate puterile Europei ne caută prietenia: Franţa, Habsburgii spanioli şi austrieci, Sfântul Împărat Roman, însuşi Papa, iar acum, Henric al Angliei. Cleves e zăvorul către inima Europei, iar ducele de Cleves este cheia. Nu-i de mirare că fratele meu pune atâta preţ pe el însuşi, are dreptate s-o facă; doar eu mă întreb câteodată dacă nu cumva e de fapt un prinţişor mărunt, aşezat în coada mesei la marele banchet al creştinătăţii. Dar nu spun nimănui că gândesc asta, nici măcar surorii mele, Amelia. N-am prea multă încredere în nimeni.

El îi porunceşte mamei, în virtutea dreptului pe care i-l dă măreţia poziţiei sale în lume, iar ea îi este lord şambelan, majordom, papă. Cu binecuvântarea ei, fratele meu ne porunceşte surorii mele şi mie, fiindcă el e fiul şi moştenitorul, iar noi suntem nişte poveri. E un bărbat tânăr, pe care-l aşteaptă un viitor al puterii şi perspectivelor de succes, iar noi suntem femei tinere, sorocite să fim în cel mai bun caz soţii şi mame, iar în cel mai rău, domnişoare bătrâne parazite. Sora mea cea mare, Sybilla, a evadat deja. A plecat de-acasă imediat ce i-a stat în putinţă, imediat ce i s-a aranjat căsătoria. A scăpat de tirania atenţiei fraterne. Eu trebuie să fiu următoarea care pleacă. Trebuie neapărat să fiu eu următoarea. Trebuie să fiu eliberată. Nu se poate să fie atât de inutil de cruzi cu mine încât s-o trimită pe Amelia în locul meu! Se va ivi şi şansa ei, va veni şi vremea ei. Dar eu sunt următoarea soră la rând, trebuie să fiu eu. Nu înţeleg cum de au oferit-o pe Amelia, asta dacă nu cumva au făcut-o ca să mă sperie şi să mă determine să fiu şi mai supusă. Dacă a fost aşa, stratagema a dat roade. Sunt îngrozită că voi fi trecută cu vederea în favoarea unei fete mai tinere şi că fratele meu a îngăduit să se întâmple acest lucru. La drept vorbind, el îşi ignoră propriile interese ca să mă chinuie.

Fratele meu e un duce mărunt, în toate înţelesurile cuvântului. Când tata şi-a dat sufletul, rugându-se până în ultima clipă să deschidă cineva uşa, fratele meu i-a ocupat locul, dar nu reuşeşte să-l umple. Tata a fost un om care cunoştea lumea, a servit la curtea Franţei şi la cea a Spaniei, a călătorit prin Europa. Fratele meu, rămânând acasă, crede că lumea nu-i poate oferi nimic mai grandios decât ducatul lui. Crede că nu există carte mai măreaţă decât Biblia, biserică mai frumoasă decât cea cu ziduri sobre, călăuză mai bună decât propria-i conştiinţă. Domnind peste o gospodărie mică, poruncile sale apasă greu asupra celor câţiva servitori. Având o moştenire mică, e vigilent faţă de nevoile propriei sale demnităţi, iar eu, lipsită de aşa ceva, simt din plin povara demnităţii sale. Când e beat sau fericit, mă numeşte „cel mai rebel dintre supuşii săi“ şi mă mângâie cu o mână grea. Când e treaz sau nervos, spune că sunt o fată care nu-şi cunoaşte locul şi ameninţă să mă încuie în odaia mea.

În ziua de azi, la Cleves, asta nu-i o ameninţare deşartă. El e omul care şi-a zăvorât propriul tată. Îl cred întru totul capabil să mă întemniţeze. Iar dacă aş striga la uşă, mi-ar da cineva drumul?

Maestrul Holbein îmi dă de înţeles printr-o înclinare scurtă a capului că am voie să mă ridic de pe scaun şi că sora mea poate să-mi ia locul. Nu mi se îngăduie să-mi privesc portretul. Nici una din noi nu are voie să vadă ce-i trimite el regelui Angliei. Nu se află aici ca să ne măgulească, nici ca să ne zugrăvească în picturi ca pe nişte mari frumuseţi. Se află aici ca să schiţeze o reprezentare atât de exactă cât poate să producă talentul lui, astfel încât regele Angliei să-şi dea seama pe care din noi o doreşte, de parcă am fi nişte iepe din Flandra duse la armăsarul englezesc de prăsilă.

Maestrul Holbein, care se lasă pe spate în timp ce sora mea înaintează cu paşi grăbiţi, ia o foaie nouă de hârtie şi cercetează vârful creionului pastel. Maestrul Holbein ne-a văzut pe toate, toate candidatele la postul de regină a Angliei. A pictat-o pe Christina de Milano şi pe Louise de Guise, pe Marie de Vendôme şi pe Anne de Lorena. Aşadar nu sunt prima femeie tânără al cărei nas l-a măsurat cu creionul ţinut cu braţul întins şi cu un ochi pe jumătate închis. Se prea poate ca după sora mea, Amelia, să urmeze altă fată. În drum spre Anglia, e posibil să se oprească în Franţa, ca să se încrunte nemulţumit la vreo fată cu surâs nătâng, să-i surprindă pe hârtie înfăţişarea şi să-i contureze defectele. N-are nici un rost să mă simt înjosită de acest proces, ca o bucată de barhet întinsă ca să fie tăiată după tipar.

— Nu vă place să fiţi pictată? Sunteţi timidă? m-a întrebat cu asprime când zâmbetul mi s-a şters de pe faţă văzându-l cum se uită la mine ca la o bucată de carne pusă pe lespedea de scurs a bucătarului.

Nu i-am spus ce simţeam. N-are nici un sens să oferi informaţii unui spion. I-am zis doar:

— Vreau să mă căsătoresc cu el.

A ridicat o sprânceană şi a remarcat:

— Eu nu fac decât să pictez portretele. Mai bine v-aţi comunica dorinţele trimişilor săi, ambasadorii Nicholas Wotton şi Richard Beard. Nu are rost să mi le spuneţi mie.

Stau pe bancheta de la fereastră, înfierbântată în hainele cele mai bune, sufocată de un corsaj strâns atât de tare, că a fost nevoie de două servitoare care să tragă de şireturi pentru a fi legat, iar după ce portretul va fi terminat, şireturile vor trebui tăiate ca să fiu eliberată. O privesc pe Amelia cum înclină capul într-o parte, se aranjează şi-i zâmbeşte cochet maestrului Holbein. Mă rog la Dumnezeu ca el să n-o placă. Mă rog la Dumnezeu să n-o picteze aşa cum e, mai bucălată, mai frumoasă decât mine. Ei nu-i pasă cu adevărat dacă pleacă sau nu în Anglia. O, da, ar fi un triumf pentru ea, un salt uriaş de la statutul de mezină într-un ducat sărac la cel de regină a Angliei, o ascensiune care ar propulsa-o pe ea, familia noastră şi tot poporul din Cleves! Dar ea nu simte nevoia să scape de-aici, aşa cum o simt eu. Pentru ea nu e o chestiune de nevoie, ca pentru mine. Aproape că aş putea spune „disperare“.

Am fost de acord să nu mă uit la tabloul maestrului Holbein, aşa că privesc în altă parte. Un lucru se poate spune cu siguranţă despre mine: dacă-mi dau cuvântul într-o anumită privinţă, îl respect, deşi sunt doar o copilă. Mă uit în schimb pe fereastră, spre curtea castelului nostru. Cornii de vânătoare răsună în pădure, porţile mari, cu grilaj se deschid larg şi sosesc vânătorii, cu fratele meu în frunte. Acesta ridică ochii spre fereastră şi mă zăreşte înainte să mă pot trage înapoi. Ştiu pe dată că l-am supărat. Va socoti că n-ar fi trebuit să mă aflu la fereastră, unde pot fi văzută de orice om din curtea castelului. Deşi m-am mişcat prea repede ca să mă poată vedea în amănunt, ştie, fără îndoială, că am corsajul strâns tare şi că decolteul pătrat al rochiei mele e adânc, cu toate că o eşarfă de muselină mă acoperă până sub bărbie. Privirea încruntată pe care o aruncă spre fereastră mă face să tresar. Acum e nemulţumit de mine, însă nu mi-o va spune. Nu va protesta pe seama rochiei, pe care o pot explica, va protesta din alt motiv, dar încă n-am de unde să ştiu care va fi acela. Însă sunt sigură că la un moment dat, azi sau mâine, mama mă va chema în odaia ei, iar el va sta în picioare îndărătul jilţului mamei sau întors cu spatele sau va intra chiar atunci pe uşă, de parcă asta n-ar avea nimic de-a face cu el, de parcă i-ar fi absolut indiferent, iar ea îmi va spune pe un ton de adâncă dezaprobare: „Anne, am auzit că ai…“. Va fi un lucru care s-a întâmplat cu zile în urmă, pe care l-am uitat cu desăvârşire, dar pe care el l-a aflat şi l-a ţinut la păstrare până acum, ca să ies vinovată şi poate chiar să fiu pedepsită, iar el nici măcar nu va pomeni că m-a văzut stând la fereastră şi că eram frumoasă, aceasta fiind adevărata jignire pe care i-am adus-o.

Când eram mică, tata îmi spunea că sunt falke a lui, şoimul lui alb, o pasăre de pradă din ţinuturile nordice înzăpezite. Când mă vedea cu cărţile de studiu în mână sau cosând, râdea şi spunea:

— O, micul meu şoim, eşti în colivie? Vino cu mine şi te voi elibera!

Şi nici măcar mama nu mă putea opri să ies în fugă din camera de studiu ca să merg cu el.

Acum îmi doresc, o, cât îmi doresc să mă cheme din nou să plec cu el!

Ştiu că mama mă socoteşte o fată nechibzuită, iar fratele meu are o părere şi mai proastă. Dar dacă aş fi regina Angliei, regele ar putea să aibă încredere că-mi voi respecta poziţia, n-aş lua-o razna cu mode franţuzeşti sau cu dansuri italieneşti. Oamenii s-ar putea încrede în mine, regele ar putea să-mi încredinţeze fără grijă onoarea sa. Ştiu cât de importantă e onoarea unui bărbat şi nu-mi doresc altceva decât să fiu o fată bună, o regină bună. Dar cred totodată că, oricât de strict ar fi regele Angliei, mi s-ar da voie să stau la fereastra propriului meu castel. Orice s-ar zice despre Henric al Angliei, cred că el mi-ar spune sincer dacă l-am jignit şi nu i-ar porunci mamei să mă bată pentru altceva.

Katherine, Norfolk House, Lambeth, iulie 1539

Ia să văd, ce am acum?

Am un lănţişor mic de aur de la mama mea de mult răposată, pe care îl păstrez în caseta mea specială pentru bijuterii, goală, din păcate, cu excepţia acestui lănţişor, dar sigur voi primi şi altele. Am trei rochii, dintre care una nouă. Am o bucată de dantelă franţuzească pe care mi-a trimis-o tata de la Calais. Am o duzină de panglici numai ale mele. Şi, mai presus de toate, mă am pe mine. Mă am pe mine, cea încântătoare! Azi împlinesc paisprezece ani, închipuiţi-vă! Paisprezece! Paisprezece ani, tânără, nobilă prin naştere, deşi, tragic, fără avere, dar îndrăgostită, minunat de îndrăgostită. Bunica, marea ducesă, îmi va face un dar de ziua mea, ştiu sigur. Sunt preferata ei şi-i place să arăt bine. Poate nişte mătase pentru o rochie, poate o monedă ca să-mi cumpăr dantelă. Prietenele mele din odaia doamnelor de companie vor da o petrecere pentru mine diseară, când ar trebui de fapt să dormim. Tinerii domni vor bate la uşă, folosind semnalul tainic, noi ne vom repezi să le deschidem, iar eu voi striga: „O, nu!“, de parcă aş vrea să fim doar noi, fetele, de parcă n-aş fi îndrăgostită, îndrăgostită nebuneşte, de Francis Dereham. De parcă n-aş fi petrecut toată ziua tânjind să vină seara şi să-l pot vedea. Peste cinci ore ne vom întâlni. Nu! Tocmai m-am uitat la preţiosul ceas franţuzesc al bunicii. Peste patru ore şi patruzeci şi opt de minute.

Patruzeci şi şapte de minute.

Patruzeci şi şase. Mă uimeşte până şi pe mine cât de devotată îi sunt, dacă stau să urmăresc ceasul cum măsoară timpul până când vom fi împreună. Trebuie să fie o dragoste nespus de pătimaşă şi de credincioasă, iar eu sunt fără îndoială o fată cu o sensibilitate foarte neobişnuită dacă simt atât de profund.

Patruzeci şi cinci. Dar e cumplit de plictisitor să nu fac altceva decât să aştept.

Fireşte, lui nu i-am spus ce simt. Aş muri de ruşine dacă aş fi silită să-i spun eu însămi. Cred că s-ar putea să mor oricum, să mor din dragoste pentru el. N-am spus nimănui, decât lui Agnes Restwold, cea mai scumpă prietenă a mea, şi am pus-o să jure că va păstra taina, sub ameninţarea cu moartea, cu moartea de trădător. Agnes a spus că mai degrabă s-ar lăsa spânzurată şi tăiată în patru decât să sufle cuiva vreo vorbă despre faptul că sunt îndrăgostită. A zis că mai degrabă şi-ar pune capul pe butuc, ca verişoara mea, regina Anne, decât să-mi trădeze secretul. S-a jurat că nici trasă pe roată n-ar mărturisi. I-am mai zis şi lui Margaret Morton, iar ea m-a încredinţat că nici măcar moartea n-ar putea-o face să dezvăluie taina asta, nici dacă ar fi aruncată în groapa urşilor. S-a jurat că mai degrabă s-ar lăsa arsă pe rug decât să spună cuiva. Asta e bine, fiindcă înseamnă că una din ele îi va spune negreşit înainte să vină în odaie diseară şi, astfel, va şti că îl plac.

Îl cunosc de luni bune, de jumătate de viaţă. La început îl priveam doar eu, dar acum îmi zâmbeşte şi-mi dă bineţe. O dată chiar m-a strigat pe nume. Vine împreună cu toţi ceilalţi bărbaţi tineri din casă să ne viziteze pe noi, fetele, în odaia noastră, şi se crede îndrăgostit de Joan Bulmer, care are nişte ochi ca de broască şi, dacă n-ar fi atât de generoasă cu favorurile, nici un bărbat nu s-ar uita de două ori la ea. Dar e generoasă, ba chiar prea generoasă, aşa că eu sunt cea la care el nu se uită de două ori. Nu-i corect. E atât de nedrept! Ea are cu zece ani mai mult decât mine şi e măritată, aşa că ştie cum să atragă un bărbat, pe când eu mai am încă multe de învăţat. Dereham are şi el peste douăzeci de ani. Mă cred cu toţii o copilă, dar nu sunt o copilă şi le-o voi dovedi. Am paisprezece ani, sunt pregătită pentru dragoste. Sunt pregătită să am un iubit şi atât de îndrăgostită de Francis Dereham, că am să mor dacă nu-l văd pe dată. Patru ore şi patruzeci de minute.

Dar acum, începând de azi, totul trebuie să se schimbe. Acum, că am împlinit paisprezece ani, totul se va schimba cu siguranţă. Simt că se va schimba. Îmi voi pune boneta cea nouă, franţuzească şi-i voi spune lui Francis Dereham că am paisprezece ani, iar el mă va vedea aşa cum sunt cu adevărat: o femeie în toată firea, o femeie cu oarecare experienţă, o femeie matură. Şi atunci vom vedea cât va sta cu faţa aia de broască bătrână, când ar putea în schimb să vină în celălalt capăt al odăii şi să se întindă în patul meu.

Nu e prima mea iubire, e adevărat, dar pentru Henry Manox n-am simţit nici o clipă ceva asemănător, iar dacă el spune că am simţit, e un mincinos. Henry Manox a fost destul de bun pentru mine când eram fată şi trăiam la ţară, o copiliţă care învăţa să cânte la clavecin şi nu ştia nimic despre sărutări şi atingeri. O, prima oară când m-a sărutat nici măcar nu mi-a plăcut prea mult şi l-am implorat să înceteze, iar când şi-a băgat mâna pe sub fusta mea am fost atât de şocată, încât am ţipat tare şi am plâns. Aveam doar unsprezece ani, nu se putea aştepta să cunosc plăcerile unei femei. Dar acum ştiu totul despre asta. Trei ani în odaia doamnelor de companie m-au învăţat absolut toate trucurile şi jocurile pe care trebuie să le cunosc. Ştiu ce vrea un bărbat şi cum să-l joc şi când să mă opresc.

Reputaţia e zestrea mea – bunica, mâţă bătrână şi acră, ar remarca îndată că alta n-am – şi nimeni nu va spune vreodată despre Katherine Howard că nu ştie ce i se cuvine ei şi familiei sale. Acum sunt femeie, nu copilă. Henry Manox voia să-mi fie iubit când eram copilă la ţară, când nu ştiam mai nimic, când încă nu cunoscusem pe nimeni sau cel puţin pe nimeni care să merite. Ba l-aş fi lăsat chiar să mă aibă, după ce m-a mituit şi m-a tiranizat cu săptămânile să duc fapta până la capăt, dar la urmă s-a oprit el, de teamă că va fi prins. Lumea ar fi gândit lucruri urâte despre noi, fiindcă el avea peste douăzeci de ani, iar eu numai unsprezece. Aveam de gând să aşteptăm până împlineam treisprezece. Dar acum locuiesc la Norfolk House, în Lambeth, nu îngropată în Sussex, şi însuşi regele ar putea trece călare prin faţa uşii în orice zi, arhiepiscopul stă chiar alături de noi şi unchiul meu, Thomas Howard, ducele de Norfolk, ne vizitează cu toată suita lui măreaţă, iar o dată şi-a amintit chiar numele meu. Acum sunt mult mai presus de Henry Manox. Nu mai sunt o fată de la ţară pe care s-o poată tiraniza ca să-i dea sărutări şi s-o forţeze să facă mai mult, acum sunt mult prea sus pentru asta. Ştiu ce se petrece în dormitor, sunt o Howard şi am în faţă un viitor minunat.

Atâta doar că – iar asta e o tragedie atât de mare, încât zău dacă ştiu cum s-o suport! –, deşi am vârsta potrivită ca să plec la curte şi, făcând parte din familia Howard, locul meu firesc ar fi în odăile reginei, nu există regină! E un dezastru. Nu există nici o regină, regina Jane a murit după ce a născut, lucru care mi se pare, la drept vorbind, pur şi simplu lene, aşa că la curte nu există locuri pentru doamne de onoare. E un imens nenoroc pentru mine, cred că nici o fată din toată lumea n-a fost atât de nenorocoasă ca mine: să împlinesc paisprezece ani la Londra, tocmai când regina trebuie să moară şi toată curtea să se cufunde în doliu ani în şir. Uneori simt că întreaga lume conspiră împotriva mea, de parcă oamenii ar vrea să trăiesc şi să mor domnişoară bătrână.

Ce rost are să fiu frumoasă, dacă nu mă va cunoaşte nici un nobil? Cum să observe cineva cât de fermecătoare pot fi, când nu mă vede absolut nimeni? Dacă n-ar fi dragostea mea, frumosul meu iubit infinit de dulce, Francis, Francis, Francis, m-ar cuprinde cea mai adâncă deznădejde şi m-aş arunca în Tamisa înainte să mai îmbătrânesc cu o zi.

Dar, slavă Domnului, măcar îl am pe Francis la care să sper şi lumea întreagă pentru care să mă prind în joc. Iar dacă Dumnezeu le ştie într-adevăr pe toate, nu se poate să mă fi creat atât de desăvârşită pentru altceva decât un viitor măreţ. Cu siguranţă are un plan pentru mine, nu-i aşa? Paisprezece ani, perfectă? Fără îndoială că, în marea lui înţelepciune, nu mă va lăsa să mă irosesc în Lambeth, nu-i aşa?

Jane Boleyn, Blickling Hall, Norfolk, noiembrie 1539

Iată că soseşte în sfârşit, când zilele devin tot mai mohorâte şi încep să mă tem de o altă iarnă la ţară: scrisoarea pe care mi-am dorit-o. Simt că am aşteptat-o secole întregi. Viaţa mea poate să-şi reia cursul. Mă pot întoarce la lumina lumânărilor de calitate, la căldura vaselor cu mangal, la un cerc de prieteni şi rivali, la muzică şi mâncare bună şi la dans. Sunt chemată la curte, slavă Domnului, sunt chemată să mă întorc la curte şi s-o slujesc pe noua regină. Ducele, stăpânul şi îndrumătorul meu, mi-a găsit iarăşi un loc în odăile reginei. O voi sluji pe noua regină a Angliei. O voi sluji pe regina Anne a Angliei.

Numele sună ca un clopot de alarmă: regina Anne, iarăşi regina Anne. Fără îndoială, sfetnicii care au recomandat căsătoria trebuie să fi încremenit o clipă când au auzit cuvintele „regina Anne“ şi să fi simţit un fior de groază. Nu se poate să nu-şi fi amintit cât nenoroc ne-a adus tuturor prima regină Anne. Ruşinea cu care l-a acoperit pe rege, ruina spre care şi-a împins familia, propria mea pierzanie. Dar nu, văd că o regină moartă e dată repede uitării. Până să sosească această nouă regină Anne, cealaltă regină Anne, regina Anne a mea, sora mea, prietena mea adorată, torţionara mea nu va mai fi decât o amintire răzleaţă în mintea mea. Uneori simt că sunt singura din întreaga ţară care-şi aminteşte. Uneori simt că sunt singura din lume care observă şi se întreabă, singura blestemată să aibă memorie.

Încă o mai visez adesea. Visez că e iarăşi tânără şi râde, fără să-i pese de nimic altceva decât de propria distracţie, purtându-şi boneta împinsă mult pe spate ca să-şi arate părul negru, mânecile lungi, aşa cum cere moda, vorbind mereu cu un accent franţuzesc exagerat. B-ul din perle de la gâtul ei declară sus şi tare că regina Angliei este o Boleyn, aşa cum sunt şi eu. Visez că ne aflăm într-o grădină scăldată în lumina soarelui, că George e fericit şi mâna mea se odihneşte pe braţul lui, iar Anne ne zâmbeşte amândurora. Visez că vom fi cu toţii mai bogaţi decât şi-ar putea imagina cineva vreodată, că vom avea case şi castele şi pământuri. Abaţiile vor fi năruite ca să procure piatră pentru locuinţele noastre, crucifixele vor fi topite pentru podoabele noastre. Vom lua peşte din iazurile abaţiilor, ogarii noştri vor cutreiera în lung şi-n lat pământurile Bisericii. Abaţii şi stareţii vor renunţa la casele lor pentru noi, altarele însele îşi vor pierde sfinţenia şi ne vor slăvi în schimb pe noi. Întreaga ţară îşi va schimba faţa pentru gloria, îmbogăţirea şi distracţia noastră! Aici mă trezesc de fiecare dată, mă trezesc şi rămân întinsă, tremurând. E un vis nespus de glorios, dar mă trezesc îngheţată de groază.

Însă gata cu visele! Mă voi afla din nou la curte. Voi fi din nou cea mai apropiată prietenă a reginei, o tovarăşă constantă în odăile ei. Voi vedea totul, voi şti totul. Voi fi din nou însuşi centrul vieţii, voi fi doamna de companie a noii regine Anne, slujind-o cu credinţă şi cu grijă, aşa cum le-am slujit şi pe celelalte trei soţii ale regelui Henric. Dacă el poate să treacă peste asta şi să se recăsătorească fără să se teamă de fantome, atunci pot şi eu.

Şi-mi voi sluji ruda, unchiul prin alianţă, ducele de Norfolk, Thomas Howard, cel mai mare om din Anglia după regele însuşi. Un oştean cunoscut pentru iuţeala marşurilor sale şi pentru cruzimea atacurilor sale fulgerătoare. Un curtean care nu se pleacă sub bătaia nici unui vânt, ci îşi slujeşte mereu regele, familia şi propriile interese. Un nobil cu atât de mult sânge regesc în familie, încât pretenţiile sale la tron sunt tot atât de valabile ca ale oricărui Tudor. El e ruda mea, stăpânul şi domnul meu. M-a salvat o dată de la o moarte de trădător, mi-a spus ce trebuie să fac şi cum. M-a luat de mână când am şovăit, m-a scos din întunecimea Turnului şi m-a dus la loc sigur. De atunci, i-am jurat credinţă pe viaţă. Ştie că-i aparţin. Şi are să-mi dea din nou de lucru, iar eu îmi voi onora datoria pe care-o am faţă de el.

Anne, oraşul Cleves,
noiembrie 1539

Am reuşit! Eu voi fi aceea! Voi fi regina Angliei. M-am eliberat din chingi ca un şoim liber şi voi zbura departe. Amelia îşi ţine batista la ochi, fiindcă e răcită şi încearcă să dea impresia că a plâns auzind vestea plecării mele. E o mincinoasă. Nu va simţi pic de tristeţe când mă va vedea plecând. Viaţa ei în calitate de unică ducesă rămasă în Cleves va fi mult mai bună decât în calitate de soră mai mică a mea. Iar după ce mă voi căsători – şi ce căsătorie! –, şansele ei de-a încheia o alianţă bună vor fi mult mai mari. Nici mama nu pare fericită, dar neliniştea ei e reală. Trăieşte în încordare de luni întregi. Aş vrea să cred că se frământă din cauza pierderii mele, dar nu e deloc aşa. E bolnavă de îngrijorare din pricina cheltuielii pe care această călătorie şi veşmintele mele de nuntă o vor impune vistieriei fratelui meu. Mama îndeplineşte atât funcţia de lord vistiernic al fratelui meu, cât şi pe cea de majordom al casei sale. Cu toate că Anglia a renunţat la pretenţia de zestre, această căsătorie cere ducatului un preţ mai mare decât vrea mama să plătească.

— Chiar dacă trâmbiţaşii nu cer plată, trebuie oricum hrăniţi, spune ea enervată.

De parcă trâmbiţaşii ar fi nişte animale de companie exotice şi costisitoare pe care am insistat eu să le am, din vanitate, şi nu un împrumut din partea surorii mele, Sybilla, care mi-a scris cu sinceritate că ei nu-i ajută la nimic în Saxonia dacă plec spre unul dintre cei mai mari regi ai Europei într-o simplă căruţă, cu două-trei gărzi.

Fratele meu vorbeşte foarte puţin. E un mare triumf pentru el şi un mare pas înainte în lume pentru ducatul său. Se află într-o coaliţie cu alţi prinţi şi duci protestanţi germani şi trag cu toţii nădejde că această căsătorie va îndemna Anglia să se alăture alianţei lor. Dacă toate puterile protestante din Europa ar fi unite, ar putea să atace Franţa sau teritoriile habsburgice şi să răspândească mai departe cuvântul reformei. Ar putea să ajungă chiar până la Roma şi să limiteze puterea Papei în propriul lui oraş. Cine ştie ce slavă dumnezeiască ar putea să pogoare asupra lor dacă eu reuşesc să-i fiu soţie bună unui bărbat care n-a fost niciodată mulţumit?

— Trebuie să-ţi faci datoria faţă de Dumnezeu în timp ce-ţi slujeşti soţul, îmi spune plin de sine fratele meu.

Aştept să aflu la ce anume se referă.

— Henric adoptă religia nevestelor sale. Cât a fost căsătorit cu o prinţesă din Spania, însuşi Papa l-a numit „Apărătorul Credinţei“. Când s-a însurat cu lady Anne Boleyn, ea l-a făcut să se îndepărteze de superstiţie şi l-a apropiat de lumina reformei. Cât a fost căsătorit cu regina Jane a redevenit catolic, iar dacă aceasta n-ar fi murit, cu siguranţă că Henric s-ar fi împăcat cu Papa. Acum, deşi nu este deloc prieten cu Papa, ţara lui e aproape în întregime catolică. Ar putea să redevină romano-catolic într-o clipită. Dar dacă-l călăuzeşti aşa cum trebuie, se va declara rege şi conducător protestant şi ni se va alătura nouă.

— Îmi voi da toată silinţa, răspund cu îndoială. Dar am numai douăzeci şi patru de ani. El are patruzeci şi opt şi e rege încă din tinereţe. S-ar putea să nu mă asculte.

— Ştiu că-ţi vei face datoria, spune fratele meu încercând să se încurajeze singur.

Dar cu cât se apropie vremea plecării, devine tot mai frământat de îndoieli.

— Doar nu te temi pentru siguranţa ei? o aud pe mama murmurându-i seara, când el stă cu vinul în faţă şi priveşte ţintă spre foc, de parcă ar vedea acolo viitorul fără mine.

— Dacă se poartă cum se cuvine, ar trebui să fie în siguranţă. Dar Dumnezeu ştie că Henric e un rege care a învăţat că, pe pământul lui, poate să facă ce vrea.

— Soţiilor lui, vrei să spui? întreabă mama în şoaptă.

Fratele meu ridică stânjenit din umeri.

— Nu-i va da niciodată motive să se îndoiască de ea.

— Trebuie prevenită. Henric va avea drept de viaţă şi de moarte asupra ei. Va putea să-i facă tot ce va dori. O va controla în întregime.

Stau ascunsă în umbrele din celălalt capăt al camerei şi această remarcă revelatoare a fratelui meu mă face să zâmbesc. Din această frază înţeleg în sfârşit ce l-a frământat în ultimele luni. Îmi va simţi lipsa. Întocmai cum stăpânul simte lipsa unui câine leneş după ce-l îneacă în urma unei crize de furie. S-a obişnuit atât de mult să mă tiranizeze, să-mi găsească nod în papură şi să mă necăjească zilnic în fel şi chip, încât gândul că un alt bărbat mă va avea sub comanda lui îl chinuie teribil. Dacă m-ar fi iubit vreodată, aş spune că purtarea lui e gelozie pură şi ar fi uşor de înţeles. Dar ceea ce simte pentru mine nu e dragoste. E mai degrabă o ciudă constantă care i-a intrat atât de mult în obişnuinţă, încât îndepărtarea mea, precum aceea a unei măsele dureroase, nu-i aduce nici o alinare.

— Măcar în Anglia ne va fi de folos, spune el cu răutate. Aici e mai mult decât inutilă. Trebuie să-l aducă la religia reformată. Trebuie să-l determine să se declare luteran. Numai să nu strice totul.

— Cum ar putea să strice? întreabă mama. Nu trebuie decât să-i nască un copil. Pentru asta nu e nevoie de cine ştie ce măiestrie. E sănătoasă şi are ciclul regulat, iar la douăzeci şi patru de ani are vârsta potrivită pentru a deveni mamă.

Chibzuieşte o clipă.

— Henric ar trebui s-o dorească, spune ea din spirit de dreptate. E bine făcută şi are purtări alese, am avut eu grijă de asta. El e un bărbat înclinat spre patimă şi dragoste la prima vedere. Probabil că la început va simţi cu ea o mare plăcere trupească, fie şi numai pentru că e nouă pentru el şi fecioară.

Fratele meu sare de pe jilţ.

— Ruşine! strigă el cu obrajii arzând nu doar din pricina căldurii focului.

Toţi amuţesc la auzul glasului său ridicat, apoi întorc repede capul, încercând să nu privească într-acolo. Mă ridic fără zgomot de pe scăunelul meu şi mă îndrept spre capătul celălalt al camerei. Dacă începe să se înfurie, aş face bine să mă strecor afară.

— Fiule, n-am vrut să spun nimic nepotrivit, se grăbeşte mama să-l împace. Voiam doar să spun că e foarte probabil ca ea să-şi facă datoria şi să-l mulţumească…

— Nu suport gândul ca ea…

Se întrerupe, apoi continuă şuierător:

— Nu-l pot răbda! Trebuie să-i spui. Nu are voie să facă nimic nefeciorelnic. Nu are voie să facă nimic destrăbălat. E neapărat nevoie s-o avertizezi că, înainte de-a fi soţie, trebuie să fie sora mea şi fiica ta. Trebuie să se poarte cu răceală, cu demnitate. Nu are voie să-i fie târfă, nu are voie să joace rolul unei cocote neruşinate şi lacome…

— Nu, nu, spune încetişor mama. Nu, fireşte că nu. Anne nu e deloc aşa, William, stăpânul meu, dragul meu fiu. Ştii că a fost crescută cu cea mai mare severitate, cu frică de Dumnezeu şi cu respect faţă de cei aflaţi mai sus decât ea.

— Ei bine, mai spune-i o dată! strigă el.

Nimic nu va reuşi să-l liniştească, aş face bine să plec. Dacă ar şti că l-am văzut aşa, şi-ar ieşi din minţi. Duc mâna la spate şi simt căldura liniştitoare a tapiseriei groase ce acoperă peretele din fund. Mă mişc încet de-a lungul zidului, rochia mea de culoare închisă fiind aproape invizibilă în penumbra încăperii.

— Am văzut-o când era pictorul acela aici, spune el cu glasul îngroşat. Se aranja cu vanitate, se îngrijea să iasă în evidenţă. Cu corsajul… corsajul… strâns să crape. Cu sânii… la vedere… încercând să pară atrăgătoare. E capabilă de păcat, mamă! E înclinată spre… E înclinată spre… Firea ei e plină de la natură cu…

Nu poate rosti cuvântul.

— Nu, nu, spune mama cu blândeţe. Vrea doar să ne aducă laude.

— … Poftă trupească.

Despărţite de cele dinainte, cele două cuvinte cad în tăcerea camerei ca şi cum ar putea aparţine oricui, ca şi cum i-ar putea aparţine fratelui meu şi nu mie.

Am ajuns în prag, mâna mea ridică uşurel zăvorul, un deget îi înăbuşă clinchetul. Trei dintre doamnele de companie se ridică cu un aer detaşat şi se aşază în faţa mea, ca să-mi ascundă retragerea de ochii celor doi de lângă foc. Uşa alunecă pe balamalele bine unse şi se deschide fără nici un zgomot. Curentul rece face flacăra lumânărilor de lângă cămin să pâlpâie, dar fratele meu şi mama stau faţă-n faţă, cu totul absorbiţi de oroarea acelor două cuvinte, şi nu se întorc.

— Eşti sigur? o aud întrebându-l.

Închid uşa înainte să-i prind răspunsul şi mă îndrept repede, în vârful picioarelor, spre odaia noastră, unde cameristele stau împreună cu sora mea lângă foc, jucând cărţi. Le strâng în grabă de pe masă când smucesc uşa şi păşesc înăuntru, apoi izbucnesc în râs văzând că sunt eu, uşurate că n-au fost prinse cu jocuri de noroc: plăcere interzisă fecioarelor pe pământurile fratelui meu. Anunţ brusc:

— Mă duc la culcare, mă doare capul, nu vreau să fiu deranjată.

Amelia încuviinţează din cap.

— Poţi să încerci, spune ea cu un aer cunoscător. Ce-ai mai făcut acum?

— Nimic. Ca de fiecare dată, nimic.

Intru repede în odaia noastră personală, îmi arunc hainele în cufărul de la picioarele patului şi sar în pat doar în cămaşă, trăgând perdelele împrejur şi învelindu-mă până sub bărbie. Tremur în aşternutul rece şi aştept porunca înspăimântătoare despre care ştiu sigur că va veni. Peste doar câteva clipe, Amelia deschide uşa şi anunţă triumfătoare:

— Eşti aşteptată în odăile mamei.

— Spune-i că sunt bolnavă. Ar fi trebuit s-o înştiinţezi că m-am culcat.

— Am înştiinţat-o. A spus să te scoli, să-ţi pui o mantie pe tine şi să te duci. Ce-ai mai făcut acum?

Arunc o privire mânioasă spre faţa ei veselă.

— Nimic.

Vrând-nevrând, mă ridic din pat.

— Nimic. Ca de fiecare dată, n-am făcut nimic.

Îmi iau mantia din cârligul de după uşă şi leg panglicile de la bărbie până la genunchi.

— I-ai răspuns obraznic? întreabă cu voioşie Amelia. De ce te cerţi tot timpul cu el?

Ies fără să răspund, traversez camera în care s-a lăsat tăcerea şi cobor treptele spre odăile mamei, aflate în acelaşi turn, la etajul de sub noi.

La prima privire pare să fie singură, dar apoi zăresc uşa întredeschisă a odăii sale personale şi n-am nevoie să-l aud, n-am nevoie să-l văd. Pur şi simplu ştiu că e acolo şi că ne priveşte.

La început, mama stă cu spatele la mine, iar când se întoarce văd că ţine varga de mesteacăn în mână şi are un aer sever.

— N-am făcut nimic, spun pe dată.

Ea oftează supărată.

— Copilă, aşa se intră într-o încăpere?

Las capul în jos şi rostesc încet:

— Milady.

— Sunt nemulţumită de tine.

Ridic privirea.

— Îmi pare foarte rău! Cu ce te-am supărat?

— Ai fost chemată să îndeplineşti o datorie sfântă, trebuie să-ţi îndrumi soţul spre Biserica Reformată.

Încuviinţez din cap.

— Ai fost chemată să ocupi o poziţie de mare onoare şi mare demnitate şi trebuie să-ţi modelezi purtarea astfel încât s-o meriţi.

Imposibil de contrazis. Plec iarăşi capul.

— Ai un spirit nesupus, continuă ea.

Adevărat.

— Îţi lipsesc însuşirile care îi stau bine unei femei: supunere, ascultare, dragoste de datorie.

Iarăşi adevărat.

— Şi mă tem că ai în tine ceva destrăbălat, spune ea foarte încet.

— Mamă, nu am aşa ceva, protestez la fel de încet ca şi ea. Nu e adevărat.

— Ba ai. Regele Angliei nu va tolera o soţie destrăbălată. Regina Angliei trebuie să fie o femeie cu un caracter fără nici o pată. Trebuie să fie mai presus de orice reproş.

— Milady, eu…

— Anne, gândeşte-te puţin! spune ea şi, de astă dată, simt în glasul ei o undă autentică de sinceritate. Gândeşte-te puţin! A cerut ca lady Anne Boleyn să fie decapitată pentru infidelitate, acuzând-o că a păcătuit cu jumătate din curte, printre amanţi numărându-se chiar fratele ei. A făcut-o regină şi apoi a înlăturat-o, fără alt motiv sau alte dovezi în afară de voinţa lui. A acuzat-o de incest, de vrăjitorie şi de cele mai spurcate crime. E un om foarte neliniştit că şi-ar putea pierde reputaţia, neliniştea asta îl face să-şi iasă din minţi. Asupra următoarei regine a Angliei nu trebuie să planeze nici o îndoială. Nu-ţi putem garanta siguranţa dacă se rosteşte fie şi un singur cuvânt împotriva ta!

— Milady…

— Sărută nuiaua, spune ea înainte să apuc să protestez.

Ating cu buzele varga pe care mi-o întinde. De după uşa odăii ei personale îl aud pe fratele meu oftând uşor, foarte uşor.

— Ţine-te de jilţul acela, îmi porunceşte ea.

Mă aplec şi apuc cu mâinile laturile jilţului. Cu delicateţe, ca o doamnă care ridică de jos o batistă, îmi prinde între degete poala mantiei şi mi-o trage peste şolduri, apoi face acelaşi lucru cu cămaşa de noapte. Fesele îmi sunt goale, dacă fratele meu hotărăşte să se uite prin uşa întredeschisă, poate să mă vadă, expusă tuturor privirilor, ca o fată într-o casă deşucheată. Aud şuieratul nuielei prin aer, apoi simt şfichiuirea bruscă a durerii peste coapse. Ţip, dar pe urmă îmi muşc buzele. Sunt disperată să aflu câte lovituri va trebui să încasez. Strâng din dinţi şi o aştept pe următoarea. Sâsâitul vergii prin aer, apoi brazda de durere, ca o tăietură de sabie într-un duel neonorabil. Două. Sunetul următoarei lovituri vine prea repede ca să mă pot pregăti şi ţip din nou, iar lacrimile îmi ţâşnesc pe neaşteptate, fierbinţi şi repezi ca sângele.

— Ridică-te, Anne, spune ea cu răceală şi-mi trage în jos cămaşa de noapte şi mantia.

Lacrimile mi se preling pe faţă şi mă aud suspinând ca un copil.

— Du-te în camera ta şi citeşte Biblia, îmi porunceşte ea. Gândeşte-te mai cu seamă la chemarea ta regală. Soţia cezarului, Anne. Soţia cezarului.

Trebuie să-i fac o reverenţă. Mişcarea stângace îmi trezeşte un nou val de durere şi scâncesc ca un căţel biciuit. Mă îndrept spre uşă şi o deschid. Vântul mi-o smulge din mână şi rafala face uşa interioară a odăii personale să se deschidă fără veste. În umbră stă fratele meu, cu chipul încordat de parcă el ar fi îndurat şfichiuiturile nuielei de mesteacăn, cu buzele strânse cu putere, ca pentru a se abţine să nu strige. Preţ de o clipă cumplită, ochii ni se întâlnesc şi mă priveşte cu chipul inundat de o nevoie disperată. Las ochii în jos, îi întorc spatele ca şi cum nu l-aş fi văzut, ca şi cum aş fi oarbă pentru el. Indiferent ce doreşte de la mine, nu vreau să aflu. Mă îndepărtez cu paşi împleticiţi, cu cămaşa de noapte lipindu-mi-se de sângele de pe dosul coapselor. Îmi doresc cu disperare să scap de amândoi.

Katherine, Norfolk House, Lambeth, noiembrie 1539

— Te voi numi soţia mea.

— Te voi numi soţul meu.

E atât de întuneric, că nu-i pot vedea zâmbetul, dar simt arcuirea buzelor lui când mă sărută din nou.

— Îţi voi cumpăra un inel şi-l vei putea purta la gât, atârnat de un lănţişor şi ascuns între sâni.

— Îţi voi dărui o pălărie de catifea brodată cu perle.

El chicoteşte.

— Pentru numele lui Dumnezeu, tăceţi odată şi lăsaţi-ne să dormim! strigă cineva supărat din cealaltă parte a dormitorului comun.

E probabil Joan Bulmer, care duce dorul sărutărilor presărate acum pe buzele, pe pleoapele, pe urechile, pe gâtul, pe fiecare părticică a trupului meu. Tânjeşte după iubitul care a fost înainte al ei, iar acum e al meu.

— Să merg s-o sărut de noapte bună? şopteşte el.

— Şşşt! îl dojenesc şi-i înăbuş răspunsul cu o sărutare.

Suntem cuprinşi de moleşeala de după dragoste, cu cearşafurile încurcate în jurul nostru, hainele şi aşternuturile îngrămădite laolaltă, mirosul părului său, al trupului său, al transpiraţiei sale mă învăluie. Francis Dereham e al meu, aşa cum am jurat.

— Ştii că, dacă promitem să ne cununăm în faţa lui Dumnezeu, iar eu îţi dau un inel, căsătoria e la fel de valabilă ca şi când am fi fost cununaţi în biserică? întreabă el cu gravitate.

Mă cuprinde somnul. Mâna lui îmi mângâie pântecul, iar eu îmi simt din nou tot trupul răscolit, suspin şi-mi depărtez picioarele ca să primesc iarăşi atingerea lui caldă.

— Da, şoptesc, spunând „da“ atingerii sale.

El înţelege greşit, e întotdeauna aşa de serios!

— Aşadar, să o facem? Să ne căsătorim în taină şi să fim mereu împreună, iar după ce fac avere, să le spunem tuturor şi să trăim alături ca soţ şi soţie?

— Da, da!

Am început să gem uşor de plăcere, nu mă gândesc la nimic în afară de mişcarea degetelor lui iscusite.

— O, da!

Dimineaţă, Francis trebuie să-şi înşface hainele şi să fugă înainte ca slujnica bunicii să vină cu mult tam-tam şi ceremonie să descuie uşa odăii noastre de dormit. Pleacă iute, cu doar câteva clipe înainte să auzim paşii ei greoi pe trepte, dar Edward Waldgrave zăboveşte prea mult şi e silit să se rostogolească sub patul lui Mary şi să tragă nădejde că cearşafurile care atârnă îl vor ascunde.

— Sunteţi vesele în dimineaţa asta, spune bănuitoare doamna Franks când ne vede înăbuşindu-ne chicotele. Râsete înainte de sculare, plânsete înainte de prânz.

— Asta-i o superstiţie păgână, zice Mary Lascelles, care e întotdeauna pioasă. Iar fetele astea n-ar avea nici un motiv de râs dacă s-ar gândi la conştiinţa lor.

Ne luăm cel mai sobru aer posibil şi coborâm în urma ei scările spre capelă pentru liturghie. Francis se află deja în capelă, în genunchi, frumos ca un înger. Se uită la mine şi inima îmi tresaltă cu putere. E atât de minunat să-l ştiu îndrăgostit de mine!

După ce slujba se sfârşeşte şi toţi se grăbesc să meargă la micul dejun, mă opresc în strană ca să-mi potrivesc panglicile pantofului şi văd că el a îngenuncheat iarăşi, de parcă ar fi cufundat în rugăciune. Preotul stinge agale lumânările, îşi strânge lucrurile, străbate culoarul dintre strane cu pas legănat şi rămânem singuri.

Francis se apropie de mine şi-mi întinde mâna. E o clipă minunat de solemnă, la fel de plăcută ca o piesă de teatru. Aş vrea să pot vedea chipurile noastre, mai ales propriu-mi chip serios.

— Katherine, vrei să fii soţia mea? întreabă el.

Mă simt atât de matură! Eu sunt cea care face asta, eu preiau controlul asupra propriului meu destin. Căsătoria nu mi-a aranjat-o nici bunica, nici tata. Nimănui nu i-a păsat vreodată de mine, m-au dat uitării, încuiată în casa asta. Dar eu mi-am ales singură soţul, îmi voi construi singură viitorul. Sunt ca verişoara mea, Mary Boleyn, care s-a luat în taină cu un bărbat pe care nu-l plăcea nimeni şi apoi a cules întreaga moştenire Boleyn. Şoptesc:

— Da. Vreau.

Sunt ca verişoara mea, regina Anne, care a năzuit la cea mai înaltă căsătorie din ţară când nimeni nu credea că se putea înfăptui. Repet:

— Da, vreau.

Nu ştiu exact ce înţelege el prin căsătorie. Cred că vrea să spună că voi avea un inel pe care să-l port pe un lanţ, pe care să-l pot arăta celorlalte fete, şi că vom fi promişi unul altuia. Dar, spre surprinderea mea, mă conduce pe culoar până la altar. Şovăi o clipă, nu ştiu ce vrea să facă şi nu sunt o mare entuziastă a rugăciunilor. Vom întârzia la micul dejun dacă nu ne grăbim şi mie îmi place pâinea cât e caldă, abia scoasă din cuptor. Dar apoi văd că ne interpretăm cununia. Îmi doresc fierbinte să mă fi îmbrăcat cu rochia cea mai bună în dimineaţa asta, însă acum e prea târziu.

— Eu, Francis Dereham, te iau pe tine, Katherine Howard, să-mi fii soţie legiuită, spune el cu fermitate.

Îi zâmbesc. Dacă mi-aş fi pus cea mai bună bonetă, aş fi întru totul fericită.

— Acum spune tu, mă îndeamnă.

Repet supusă:

— Eu, Katherine Howard, te iau pe tine, Francis Dereham, să-mi fii soţ legiuit.

Se apleacă şi mă sărută. Simt că atingerea lui îmi înmoaie genunchii, nu-mi doresc decât ca sărutul ăsta să nu se sfârşească niciodată. Mă întreb deja dacă ne vom strecura în strana cu pereţi înalţi a bunicii, atunci am putea să mergem ceva mai departe. Dar el se opreşte.

— Înţelegi că acum suntem căsătoriţi? întăreşte el.

— Asta e cununia noastră?

— Da.

Chicotesc.

— Dar am numai paisprezece ani!

— Asta nu are nici o importanţă, ţi-ai dat cuvântul în faţa lui Dumnezeu.

Extrem de serios, bagă mâna în buzunarul hainei şi scoate o pungă cu bani.

— Aici e o sută de lire, spune cu solemnitate. Ţi-o voi da s-o păstrezi cu grijă, iar după Anul Nou voi pleca în Irlanda şi voi face avere, ca să pot să vin acasă şi să te declar pe faţă mireasa mea.

Punga e grea. A strâns o avere pentru noi. Ce palpitant!

— Eu trebuie să păstrez banii cu grijă?

— Da, ca soţia mea cea bună.

E un lucru atât de încântător, încât scutur puţin punga şi aud clinchetul monedelor. Pot s-o pun în caseta mea goală de bijuterii.

— Îţi voi fi o soţie atât de bună! Vei fi atât de surprins!

— Da. Ţi-am spus doar. E o cununie în toată regula, în faţa lui Dumnezeu. Acum suntem soţ şi soţie.

— O, da! Iar după ce faci avere, putem să ne căsătorim cu adevărat, nu? Cu o rochie nouă şi tot restul?

Francis se încruntă o clipă.

— Înţelegi, nu? Ştiu că eşti tânără, Katherine, dar trebuie să înţelegi acest lucru. Suntem căsătoriţi chiar acum. E legal şi definitiv. Nu ne mai putem căsători din nou. Asta e tot! Am făcut-o chiar acum. Căsătoria a doi oameni în faţa lui Dumnezeu este la fel de definitivă ca una cu contract semnat. Acum îmi eşti soţie. Suntem căsătoriţi în faţa lui Dumnezeu şi după legea pământului. Dacă te întreabă cineva, eşti soţia mea, soţia mea luată cu legământ. Înţelegi?

— Sigur că da, răspund repede, nevrând să par proastă. Sigur că înţeleg. Nu spun decât că mi-ar plăcea o rochie nouă când le vom spune tuturor.

Francis râde, de parcă aş fi zis ceva amuzant, mă strânge iarăşi în braţe, mă sărută la baza gâtului şi-şi freacă obrazul de gâtul meu. Îmi promite:

— Îţi voi cumpăra o rochie din mătase albastră, doamnă Dereham.

Închid ochii de plăcere.

— Verde, îl corectez. Verde Tudor. Regelui îi place cel mai mult verdele.