Mircea Eliade, Ioan P. Couliano, Dictionnaire des religions

© Plon, 1990

© 2007 by Editura Polirom, pentru prezenta traducere

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5648-6

ISBN PDF: 978-973-46-5649-3

ISBN print: 978-973-681-962-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Sacrificiul lui Isaac, manuscris ebraic din secolul al XIII-lea (Franţa)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Ioan Petru Culianu (1950-1991) a fost profesor de istoria religiilor la University of Chicago. Prieten şi discipol al lui Mircea Eliade, este considerat un expert în gnosticism şi magie renascentistă. La Editura Polirom au mai apărut, între altele: Călătorii în lumea de dincolo (2002, 2015),  Eros şi magie în Renaştere (2003, 2011, 2015), Dialoguri întrerupte. Corespondenţa Mircea Eliade – Ioan Petru Culianu (2004, 2013), Tozgrec (roman, 2010).

Mircea Eliade (1907-1986), istoric al religiilor, scriitor, profesor titular şi coordonator al Catedrei de Istorie a Religiilor de la Divinity School, Universitatea din Chicago. A scris numeroase volume ştiinţifice şi opere literare, între care: Yoga (1936), Tratat de istorie a religiilor (1949), Pe strada Mântuleasa (1968), De la Zalmoxis la Genghis Han (1970), Noaptea de Sânziene (1971). La Editura Polirom a mai apărut Istoria credinţelor şi ideilor religioase (4 vol., 2007.2011).

Pentru Christinel Eliade

„Spun că, în înţelepciunea Sa, El nu înclina

să dea mai mult şi nici nu voia să dea mai mult.

De ce nu voia, eu unul nu ştiu.

Dar El ştie.”

Albert cel Mare (1206-1280), Opera XXVI 392

Kānā fī’l-imkān abda‘ mimmā kān.

„Ceea ce poate să fie e mai minunat decît ceea ce este.”

Al-Biqā‘ī (1404-1480), Tahdīm al-arkān, fol. 48a

Cuvînt înainte

În mai 1975, la sfîrşitul a două trimestre pe care le-am petrecut ca student la Chicago, Mircea Eliade mi-a vorbit pentru prima oară de proiectul acestui dicţionar¹, dar contractul pentru publicarea lui n-a fost semnat decît mulţi ani mai tîrziu. Ocupat să termine Istoria credinţelor şi ideilor religioase, profesorul nu s-a mai gîndit la dicţionar pînă în 1984, cînd am reluat în două rînduri, la Paris şi la Groningen, discuţia privind această lucrare. Mircea Eliade ar fi dorit atunci să condenseze Istoria într-un singur volum, un fel de digest pe tema religiilor menit cititorului nespecialist; numai că se afla prins cu alte proiecte, cum ar fi, de pildă, coordonarea lucrărilor la Enciclopedia religiei publicată de Editura Macmillan din New York². I-a venit atunci ideea să contopească dicţionarul şi compendiul de istoria religiilor într-un singur volum, în care religiile să fie prezentate mai degrabă în ordine alfabetică decît cronologică. O a doua parte a volumului urma să fie un fel de indice general şi să conţină cîteva informaţii suplimentare, dar lectura (alfabetică) a capitolelor primei părţi n-ar fi fost mai puţin plăcută şi instructivă decît aceea a „romanului istoriei religiilor” pe care Eliade nu-şi mai găsea vreme să-l scrie. Odată ce am convenit să adoptăm această formulă, ea n-a mai fost supusă nici unei modificări esenţiale.

Există destul de multe dicţionare ale religiilor, compilaţii datorate unui singur autor sau lucrări colective (vezi Nota bibliografică de mai jos). Dar e de la sine înţeles că a scrie un dicţionar al religiilor care să fie în acelaşi timp corect (din punct de vedere ştiinţific) şi accesibil este o întreprindere absurdă, afară de cazul cînd autorul sau autorii ar dispune de un filtru care să le permită să arunce o lumină originală asupra sistemului religiilor. (Atunci însă nu e oare probabil sau chiar inevitabil ca factura parţială şi personală a lucrării să le fie, mai devreme sau mai tîrziu, reproşată de critică?) Mircea Eliade poseda, se vede, propriul său filtru hermeneutic, precum şi o incomparabilă experienţă în studiul religiilor. În plus, era înzestrat cu o curiozitate la fel de rară ca şi supleţea sa metodologică. Într-adevăr, la sfîrşitul carierei sale, el invidia libertatea şi creativitatea de care se bucură oamenii de ştiinţă în comparaţie cu istoricii şi cu ceilalţi universitari din domeniul ştiinţelor umane, ale căror inhibiţii le explica printr-un considerabil complex de inferioritate. Vom sublinia, în articolele mai complexe ale dicţionarului, caracterul de sistem al religiei; această concepţie, deşi diferit exprimată, este prezentă la Eliade încă din primele sale cărţi. Şi dacă introducerea la acest dicţionar pare să situeze într-o perspectivă nouă raporturile dintre mai multe metode cu caracter sistemic cărora li s-au subliniat pînă acum mai degrabă deosebirile, faptul înseamnă că împăcarea lor era posibilă şi, fără doar şi poate, inevitabilă. Căci există aceeaşi distanţă între metodă şi metodologie ca şi între ştiinţă şi tehnologie, iar presupoziţii învecinate pot să ducă la rezultate foarte îndepărtate.

Genul specific unei lucrări de referinţă cu greu poate accepta un principiu structurant. El are nevoie de date la zi privind o întreagă categorie de fenomene în legătură cu care istoricul nu este capabil să aibă cunoştinţe specializate. Credincios unui ideal pe care Mircea Eliade l-a enunţat de mai multe ori, am încercat mereu să-mi lărgesc orizontul cunoştinţelor în materie de istorie a religiilor, pînă la a-i integra bibliografia esenţială a tuturor religiilor cunoscute. Fără seria recenziilor pe care le public începînd din 1974 în Aevum, Revue de l’histoire des religions, History of Religions, Studi e Materiali di Storia delle Religioni, Journal for the Study of Judaism, Journal of Religion, Church History şi altele, mi-ar fi fost imposibil să duc la bun sfîrşit proiectul acestui dicţionar al religiilor. Tot astfel, contactele avute, în anumite perioade ale vieţii mele, cu istorici şi filozofi eminenţi mi-au marcat profund cercetările. Aş dori să-i menţionez aici în mod deosebit pe Ugo Bianchi de la Milano, pe Michel Meslin şi Jacques Flamant de la Paris, pe Maarten J. Vermaseren de la Amsterdam din 1978 pînă în 1983, pe Moshe Barasch de la Ierusalim, pe Carsten Colpe de la Chicago în 1975, pe Hans Jonas, pe care l-am întîlnit la New Rochelle, la Luxembourg şi la Groningen, pe Hans Kippenberg, Florentino García Martínez şi Hans Witte de la Groningen, pe Michael Stone de la Wassenaar, pe Gösta Åhlstrom, Dieter Betz, J.J. Collins şi Adela Yarbro Collins, pe Wendy Doniger, Robert Grant, David Hellholm, Bernard McGinn, Joseph M. Kitagawa, Arnaldo Momigliano, Michael Murrin, Frank Reynolds, Larry Sullivan, David Tracy şi Anthony Yu de la Chicago şi pe mulţi alţi colegi şi prieteni ale căror operă şi/sau prezenţă au avut o adîncă influenţă asupra mea şi mi-au permis uneori să evit acele gafe pe care orice generalist pare condamnat să le comită.

Începînd de la 23 martie 1986 şi pînă la moartea sa, survenită la 22 aprilie, l-am văzut pe Mircea Eliade în fiecare zi. Pînă la 13 aprilie, obiectul convorbirilor noastre de lucru îl constituia îndeobşte acest dicţionar. I-am înfăţişat tot felul de note bibliografice, dar nici o secţiune a cărţii nu fusese încă redactată. Cum Enciclopedia religiei era deja la tipar, iar Mircea Eliade îi văzuse toate articolele-titlu, el mi-a încredinţat sarcina să scriu textul dicţionarului pornind de la primele trei volume ale Istoriei sale, de la cel de-al patrulea (lucrare colectivă la care încă mai aşteptam definitivarea cîtorva capitole) şi de la Enciclopedia religiei. Evident, Mircea Eliade ar fi revăzut şi modificat manuscrisul meu înainte de a-l preda editurii.

Din nefericire, soarta a decis altfel în privinţa acestui dicţionar. Mircea Eliade nu mai este printre noi ca să-şi dea aprobarea finală. Totuşi, cum ţinuse foarte mult ca proiectul să se realizeze, eu n-am vrut să-l abandonez. Întrucît sarcina asumată ameninţa să-mi depăşească puterile, am discutat cu D-na Christinel Eliade posibilitatea de a-mi lua un colaborator. Am fost bucuros să găsesc în D-ra H.S. Wiesner, M.A. al faimosului Institut de Limbi Orientale de la Universitatea din Chicago şi M.A. în religie la Harvard, o asociată care era perfect la curent cu opera lui Mircea Eliade şi cu bibliografia privitoare la mai multe civilizaţii antice şi moderne din Orientul Mijlociu.

În cursul lucrului, început la Wassenaar, în Olanda, pe cînd eram Fellow in Residence la Netherlands Institute for Advanced Study – căruia îmi face plăcere să-i mulţumesc aici pentru buna primire –, ne-am hotărît să revedem toate izvoarele importante, primare şi secundare, înainte de a redacta cîte un articol. Activitatea noastră a continuat apoi la Cambridge, Massachusetts, la Chicago, la Universitatea americană din Cairo, în Andaluzia pe urmele splendorilor maure şi la Amherst, Massachusetts, unde am beneficiat de ospitalitatea soţilor Kurt şi Dorothy Hertzfeld şi de excelenta bibliotecă de la Amherst College. Complexitatea demersului nostru explică îndeajuns de ce textul definitiv al dicţionarului n-a fost gata înainte de începutul anului 1989. Dar procesul de verificare la care supuseserăm întregul material ne dădea totodată siguranţa că Mircea Eliade însuşi ne-ar fi aprobat lucrarea fără să aibă prea multe de modificat.

Lucrul acesta totuşi nu-l vom şti niciodată. Însă oricine l-a cunoscut pe Mircea Eliade îşi aminteşte extraordinara generozitate a omului a cărui singură ambiţie profesională era să contribuie la progresul disciplinei de istorie a religiilor. Sînt convins că ar fi acceptat cu entuziasm tot ceea ce are nou, ca metodă, acest dicţionar, după cum trebuie de asemenea să-mi asum deplina responsabilitate în ceea ce priveşte conţinutul şi forma sa. Dacă este într-adevăr autorul spiritual al acestui proiect, Mircea Eliade nu răspunde în nici un fel de eventualele erori ale celor care l-au redactat.

Ioan P. Culianu
Chicago, 5 ianuarie 1989

1. V. scrisoarea lui Mircea Eliade către I.P. Culianu din 25 iunie 1975, în volumul Dialoguri întrerupte. Corespondenţă Mircea Eliade – Ioan Petru Culianu, Iaşi, Polirom, 2004, pp. 67-68 (n. ed.).

2. Pentru filmul detaliat al acestui proiect, al realizării sale şi al contribuţiei celor doi savanţi la definitivarea lui, ca şi pentru o analiză de ansamblu, v. Eduard Iricinschi, „În căutarea unei ştiinţe universale a religiei: Mircea Eliade, Ioan Petru Culianu şi Enciclopedia religiei”, postfaţă la volumul Ioan Petru Culianu Cult, magie, erezii. Articole din enciclopedii ale religiilor, Iaşi, Polirom, 2003, pp. 199-262 (n. ed.).  

Notă bibliografică şi abrevieri

Există numeroase dicţionare ale religiilor. Cantitativ, cel mai complet este Dictionnaire des religions, apărut sub direcţia lui Paul Poupard la PUF (1984, ediţia a II-a în 1985, 1838 pp.), redactat de numeroşi autori de orientare catolică.

O altă lucrare de acelaşi gen (cu douăzeci şi nouă de autori) a apărut în engleză sub direcţia lui John R. Hinnels: The Facts
on File Dictionary of Religions, New York, Facts on File, 1984, 550 pp., publicat simultan de Penguin Books sub titlul The Penguin Dictionary of Religions (Harmondsworth, 1984). El îşi propune să înlocuiască alte compendii mai vechi, precum A Dictionary of Religion and Ethics, sub direcţia lui Shailer Mathews şi Gerald Birney Smith (New York, Macmillan, 1921, 513 pp.), sau An Encyclopedia of Religion, sub redacţia lui Vergilius Ferm (New York, The Philosophical Library, 1945, 844 pp.; în pofida titlului de „enciclopedie”, este vorba în realitate de un dicţionar).

Tot în engleză, avem A Dictionary of Comparative Religion, General Editor S.G.F. Brandon (Londra, Weidenfeld & Nicholson, 1970, 704 pp.). Pentru religii clasate după criterii geografice şi cronologice, avem o lucrare ca World Religions. From Ancient History to the Present, de Geoffrey Parrinder (New York-Bicester, Facts on File, ediţia a III-a din 1983, publicată pentru prima dată în 1971 sub titlul Man and His Gods, 528 pp.), conţinînd expunerea a douăzeci şi una de religii (sau grupuri de religii). Există de asemenea dicţionare care se adresează unui public foarte larg şi bogat ilustrate, ca The International Dictionary of Religion, de Richard Kennedy (New York, Crossroad, 1984, 256 pp.).

În germană, Franz König este redactorul lui Religionswissenschaftliches Wörterbuch. Die Grundbegriffe (Frankfurt, Herder, 1956, 955 pp.), în vreme ce o nouă ediţie (a IV-a, sub direcţia
lui Kurt Goldammer) din Wörterbuch der Religionen de Alfred Bertholet şi Hans Freiherrn von Campenhausen (1952) a apărut în 1985 (Stuttgart, Kröner, 679 pp.).

Există istorii generale ale religiilor în italiană, în franceză şi în germană, redactate de specialişti din toate domeniile. Cea mai bună este Histoire des Religions apărută în „Encyclopédie de la Pléiade”, sub direcţia lui Henri-Charles Puech (trei volume, Gallimard, 1970-1976; 1486 + 1596 + 1460 pp.). Mai modest ca dimensiuni, Handbuch der Religionsgeschichte, sub direcţia lui Jan Peter Asmussen, Jörgen Lassöe şi Carsten Colpe (trei volume, Göttingen, Vandenhoeck & Ruprecht, 1971-1975, 525 + 536 + 550 pp.), a fost redactat de savanţi scandinavi (cu contribuţia lui Carsten Colpe şi Mary Boyce) şi tradus în germană.

Dicţionarul nostru nu se inspiră din nici una dintre lucrările precedente. El a fost redactat, pe cît posibil, pornind de la izvoarele şi bibliografia critică a treizeci şi trei de religii sau grupuri de religii pe care le explorează în prima parte, adoptînd în general punctul de vedere din Histoire des croyances et des idées religieuses de Mircea Eliade (trei volume apărute, Paris, Payot, 1976-1984, 491 + 519 + 361 pp.)¹ şi consultînd în permanenţă The Encyclopedia of Religion în şaisprezece volume, Mircea Eliade General Editor (New York, Macmillan, 1987). Ambele lucrări apar în bibliografia de la finele fiecărui capitol, prescurtate după cum urmează:

Eliade, H (urmînd volumul/paragraful) şi

ER (urmînd volumul, paginile).

Am redus la strictul necesar abrevierile din text: î.e.n. înseamnă „înaintea erei noastre” (sau a erei creştine), iar e.n. înseamnă „(din) era noastră”. Semnul special (↔), singurul de altfel pe care l-am inserat în text, înseamnă „a se raporta la”. El indică cifra la care figurează religia respectivă în prima parte a dicţionarului (de exemplu, [↔ 6] înseamnă „a se raporta la capitolul despre budism”), urmată de obicei de cifra paragrafului (de exemplu, [↔ 6.10] înseamnă „a se raporta la paragraful consacrat budismului tibetan din capitolul general despre budism”). Dacă nu este urmat de nici o cifră, semnul (↔) indică pur şi simplu că termenul după care urmează în text figurează în secţiunea generală a Dicţionarului (de exemplu, „…budismul [↔]…” înseamnă: „Termenul budism figurează în partea generală a acestui Dicţionar”). Pentru a nu îngreuna utilizarea Dicţionarului, am căutat totuşi să evităm repetarea prea frecventă a semnului (↔).

La transcrierea cuvintelor în sanscrită şi în arabă am urmat pe cît posibil standardele internaţionale, dar numele care se repetă frecvent au fost cîteodată transcrise cu toate diacriticele numai cînd apar pentru prima oară în text. Transcrierea termenilor chinezeşti şi ebraici a fost simplificată, precum în Encyclopedia of Religion sau în alte lucrări de referinţă.

1. V. şi ediţia românească: Mircea Eliade, Istoria credinţelor şi ideilor religioase. Trad. rom. de Cezar Baltag (3 vol., Bucureşti, Editura Ştiinţifică şi Enciclopedică, 1981-l988, 497 + 526 + 359 pp.; ed. a II-a, 1991) (n. ed.).

Partea întîi

RELIGIILE

1

Africa (Religiile din)

1.1 CLASIFICĂRI. Omul a apărut în Africa în urmă cu aproximativ şase milioane de ani. Azi continentul adăposteşte numeroase popoare, care vorbesc peste opt sute de limbi (dintre care numai 730 clasificate). Cercetătorii i-au împărţit pe locuitorii Africii în „rase” şi „arii culturale”, însă cele două criterii şi-au dovedit, de un sfert de veac încoace, insuficienţa. Deşi nici delimitarea limbilor nu e precisă, clasificarea lingvistică este de departe preferabilă altor clasificări.

Joseph H. Greenberg a propus în 1966 o împărţire a continentului african în patru mari grupuri lingvistice, alcătuite din mai multe familii. Cel mai însemnat este grupul Congo-Kordofan; principala familie a acestui grup este cea nigero-congoleză. O subfamilie aparţinînd acesteia cuprinde limbile bantu. Aria lingvistică Congo-Kordofan acoperă centrul şi sudul Africii.

Un al doilea grup lingvistic, cuprinzînd limbile niloticilor, pe cele din Sudanul occidental şi de pe Nigerul mijlociu, este grupul nilo-saharian.

La nord şi nord-est se întinde aria grupului afro-asiatic, cuprinzînd limbile semitice vorbite în Asia occidentală, copta, berbera, limbile cuşitice şi cele din Ciad, precum hausa.

Al patrulea grup conţine limbile numite popular „cu clic” (după cele patru sunete caracteristice limbii boşimanilor); numele dat de Greenberg acestui grup lingvistic este khoisan; principalii vorbitori ai grupului sînt boşimanii şi hotentoţii.

Deseori, frontierele religioase nu urmează conturul frontierelor lingvistice. Ţările din nord au participat la îndelungata istorie a Islamului în variantele ei egipteană şi berberă, ambele pătrunse de culte de posesiune feminine – comparate adesea cu anticul cult grecesc al lui Dionysos – şi de magia africană. În cadrul acestui sincretism afro-islamic, marabu-ul, receptacul uman al forţei spirituale sau baraka, este personajul central. Înaintea Islamului, cîteva triburi berbere au îmbrăţişat iudaismul, dar cele mai multe ţin de creştinismul african care, prin amploarea mişcării puritane donatiste – combătută de Augustin (354-430) – anunţa deja acel particularism al berberilor ce i-a făcut mereu să-şi aleagă o formă de religie care nu coincidea exact cu a stăpînitorilor lor.

La vest, situaţia este diferită. Senegalul este divizat între culte autohtone, cruce şi semilună. Cu cît înaintăm spre sud, cu atît religiile africane devin dominante. În Guineea, Liberia, Coasta de Fildeş, Sierra Leone şi în Benin, precumpăneşte sincretismul. Vorbitorii de limbă mandee sînt islamizaţi, dar nu aceeaşi este situaţia cu populaţiile bambara, minianka şi senufo. În confederaţia nigeriană prosperă cultele autohtone. Religia triburilor yoruba se numără printre cele mai importante din regiune.

În Africa ecuatorială şi în sudul evanghelizat de portughezi şi de misiunile protestante britanice şi olandeze, prevalează sincretismul. La est, sincretismul populaţiilor bantu este dominat de flamura verde a Profetului. În fine, triburile din jurul Lacurilor (azande, nuer, dinka, masai) practică şi azi religiile strămoşilor lor, în pofida activităţii misionare englezeşti.

Confruntaţi cu o asemenea diversitate, istoricii religiilor nu au o sarcină uşoară. Ei pot proceda à vol d’oiseau, fără să se oprească nicăieri, aşa cum a făcut B. Holas în Religions de l’Afrique noire (1964); pot trata materialul într-o perspectivă fenomenologică, fără să acorde nici o însemnătate diviziunilor geografice şi istorice, aşa cum a procedat Benjamin Ray în African Religions (1976); pot, în sfîrşit, să aleagă un număr de religii reprezentative din diverse arii şi să le descrie individual contrastîndu-le unele cu altele, aşa cum a făcut Noel Q. King în African Cosmos (1986). Fiecare din aceste opţiuni are avantajele şi neajunsurile ei. Singura soluţie utilizabilă într-o lucrare de referinţă cum este aceasta rămîne de a încerca o combinaţie a celor trei soluţii.

Dar, înainte de a merge mai departe, trebuie să constatăm că, fără a fi universale, două trăsături sînt împărtăşite de numeroase religii autohtone africane: credinţa într-o Fiinţă Supremă, adesea un deus otiosus care s-a retras din lumea oamenilor şi, ca atare, nu mai are o prezenţă activă în ritual; şi divinaţia, de două feluri – prin posesiune spiritistă oraculară şi prin diverse metode de geomanţie, care pare să vină de la arabi.

1.2 RELIGIILE AFRICII OCCIDENTALE

1.2.1 Religia triburilor yoruba este probabil religia africană cu cel mai mare număr de practicanţi (peste cincisprezece milioane), aflaţi în Nigeria şi în ţările limitrofe, ca Benin. În anii din urmă, un număr relativ important de africanişti i-au explorat subtilităţile inepuizabile.

Pînă pe la începutul secolului XX, colectivitatea yoruba era dominată de o confrerie secretă care numea pe cel mai de seamă reprezentant al puterii publice: regele. Înainte de numirea sa, regele nu bănuia nimic, căci el nu făcea parte din această confrerie a ogbonilor.

A fi membru al acestei societăţi restrînse înseamnă a vorbi o limbă secretă, ininteligibilă profanilor, şi a practica forme de artă hieratică şi monumentală avînd prea puţine în comun cu arta yoruba exoterică. Învăluit în secretul iniţiatic, cultul intern al ogbonilor rămîne misterios. În centrul său o avem pe Onile, Marea Zeiţă Mamă a lumii elementare (ile) aflate în stare haotică, înainte de a fi organizată. Ile este, pe de o parte, opusul lui orun, care este cerul, ca principiu organizat; pe de altă parte, i se opune lui aiye, lumea locuită, apărută după intervenţia lui orun în ile. În timp ce toată lumea cunoaşte aspectele luate de divinităţile orisa, ce locuiesc în orun şi fac obiectul unor culte exoterice, şi de Olorun, un deus otiosus care nu are cult, prezenţa ilei în viaţa populaţiei yoruba este încărcată de misterul neliniştitor al ambivalenţei feminine. Zeiţa Yemoja e fecundată de propriul ei fiu, Orungan, iar produsele incestului sînt constituite de numeroase zeităţi şi spirite. Yemoja este stăpîna vrăjitoarelor yoruba, care şi-au luat-o drept model datorită cursului dramatic şi neobişnuit al vieţii ei. O altă situaţie asociată cu vrăjitoria este sterilitatea, reprezentată de zeiţa Olokun, soţia lui Odudua.

O a treia situaţie care duce la vrăjitorie este cea reprezentată de o Venus yoruba, zeiţa Osun, protagonista unei întregi serii de divorţuri şi scandaluri. Ea este inventatoarea artelor magice, iar vrăjitoarele o socotesc una de-a lor.

Lumea organizată se ţine deoparte de ile. Autorul creaţiei este Obatala, zeul care dă formă embrionului în pîntecul matern. Împreună cu el, orun l-a trimis în aiye pe zeul prevestirilor oraculare Orunmila, ale cărui instrumente de ghicit sînt prezente în toate casele tradiţionale ale yorubilor. Metoda de divinaţie Ifa este o formă de geomanţie de provenienţă arabă. Ea comportă şaisprezece figuri de bază, ale căror combinaţii determină prorocirea. Ghicitorul nu interpretează verdictul; el se mărgineşte să recite versuri dintr-un repertoriu tradiţional asemănător comentariilor din Yi Jing, străvechea carte de divinaţie a chinezilor. Cu cît ghicitorul ştie mai multe versuri, cu atît e mai respectat de clienţii săi.

Un alt orisa important este Esu, Tricksterul pitic şi ityfalic (cu penisul în erecţie). Pe de o parte, el provoacă rîsul, pe de alta trage lumea pe sfoară. Trebuie să ştii să-l împaci cu sacrificii animale şi ofrande de vin de palmier.

Patron al fierarilor, zeul războinic Ogún are un statut aparte peste tot în Africa, implicînd izolarea şi suspiciunea, dar dăruind totodată puteri magice ambivalente. Aceeaşi ambivalenţă se regăseşte şi în ideile pe care yorubii şi le fac despre gemeni. Anomalia naşterii gemelare pune popoarele africane în faţa unei dileme: ea se cere fie neutralizată, fiind socotită o perturbare a echilibrului lumii (în care caz unul dintre gemeni sau chiar amîndoi trebuie să fie suprimaţi), fie venerată în mod special, ca un eveniment extrem de favorabil. Yorubii spun că, într-un trecut îndepărtat, preferau prima soluţie, dar că un oracol le-a poruncit s-o adopte pe cea de-a doua. În orice caz, gemenii se bucură la ei de o atenţie ieşită din comun.

Dacă zeul Obatala făureşte trupul, cel ce-i insuflă spiritul (emi) este Olodumare. La moarte, componentele fiinţei umane se reîntorc la zeii orisa, care le redistribuie nou-născuţilor. Există însă şi componente nemuritoare, căci spiritele pot să se reîntoarcă pe pămînt şi să pună stăpînire pe un dansator Egungun. Acesta le transmite celor vii mesajul decedaţilor.

Ceremonie îmbinînd spaima cu bucuria, dansul Ghelede are loc în piaţă în cinstea strămoaşelor, divinităţi ameninţătoare care trebuie îmblînzite.

1.2.2 Religia akanilor. Akanii sînt un popor de limbă twi, din aceeaşi descendenţă kwa ca şi yorubii. Ei au constituit cam o duzină de regate independente în Ghana şi în Coasta de Fildeş, între care cel mai însemnat este cel al asanţilor (ashanti). Organizarea lor clanică, în opt unităţi matrilineare, nu coincide cu organizarea politică. La fel ca yorubii, asanţii au şi ei un deus otiosus celest, pe Nyame, care a părăsit lumea oamenilor din pricina zgomotului insuportabil pe care îl fac femeile cînd zdrobesc ignamele ca să facă terci. La fiecare casă asante, Nyame are cîte un mic altar amenajat într-un arbore. În calitate de zeu creator, el este invocat mereu alături de zeiţa pămîntului, Asase Yaa.

Asanţii venerează divinităţi personale (abosom) şi divinităţi impersonale (asuman) şi îşi invocă strămoşii (asaman) cu ajutorul unor taburete înnegrite de sînge şi de alte materii. Casa regelui are şi ea taburetele-i negre pe care se depun ofrande periodice. Instituţia regală a asanţilor comportă un rege (Asantehene) şi o regină (Ohenemmaa) care nu este nici soţia, nici mama acestuia, ci reprezentanta unui grup matrilinear care se intersectează cu grupul politic.

Sărbătoarea religioasă centrală în toate regatele akane este Apo, o perioadă de meditaţie asupra strămoşilor, însoţită de ceremonii purificatoare şi propiţiatorii.

1.2.3 Viziunea asupra lumii la populaţiile bambara şi la dogonii din Mali. Germaine Dieterlen scria în 1951, în Essai sur la religion bambara: „Cel puţin nouă populaţii, de importanţă inegală (dogoni, bambara, fierari, kurumba, bozo, mandingo, samogo, mosi, kule), trăiesc în baza aceluiaşi substrat metafizic, dacă nu chiar religios. Le este comună tema privind crearea lumii dintr-un cuvînt, iniţial imobil, a cărui vibraţie provoacă treptat esenţa, apoi existenţa tuturor lucrurilor; la fel se întîmplă cu mişcarea în spirală conică a universului, aflat în expansiune constantă. Aflăm la ei aceeaşi concepţie cu privire la persoană, precum şi la gemelitatea primordială, expresie a unităţii perfecte. Toate aceste populaţii admit intervenţia unei ipostaze a divinităţii care, uneori, capătă aspectul unui stăpîn izbăvitor al lumii, a cărui formă este pretutindeni identică. Toţi cred în necesitatea armoniei universale, ca şi în aceea a armoniei lăuntrice a fiinţelor, cele două fiind în strînsă legătură. Unul dintre corolarele acestei noţiuni este subtilul mecanism al dezordinii pe care o numim necurăţie, în lipsa unui termen mai bun, şi care se însoţeşte de practici cathartice foarte elaborate.”

În cosmogonia dogonilor, arhetipurile spaţiului şi timpului sînt înscrise la început sub formă de cod numeric în sînul zeului celest Amma. Tricksterul Vulpe Palidă, Yurugu, instituie spaţiul şi timpul real. Într-o altă versiune, universul şi fiinţele umane au fost create pornind de la o vibraţie primordială, care purcede sub formă elicoidală dintr-un centru, cu o viteză indicată de şapte segmente de lungimi crescătoare. Cosmizarea omului şi antropomorfizarea cosmosului sînt cele două operaţiuni care definesc viziunea dogonă asupra lumii. Astfel, potrivit lui G. Calame-Griaule (Ethnologie et langage), dogonul „îşi caută răsfrîngerea în toate oglinzile unui univers antropomorfic, în care orice fir de iarbă, orice gîză sînt purtătoarele unui «cuvînt» [parole]”. Aceeaşi importanţă a cuvîntului se întîlneşte şi la populaţiile bambara, după cum subliniază Dominique Zahan (Dialectique du verbe chez les Bambaras): „Cuvîntul [verbe] stabileşte […] apropierea dintre om şi Dumnezeu, şi în acelaşi timp legătura dintre lumea concretă, obiectivă, şi lumea subiectivă a reprezentării”. Cuvîntul rostit este aidoma pruncului ce se naşte. Există o serie de operaţii şi instrumente care înlesnesc naşterea cuvîntului prin gura vorbitorului: pipa şi tutunul, folosirea nucii de cola, pilirea şi frecarea dinţilor, tatuarea gurii. La drept vorbind, naşterea cuvîntului nu este o operaţie fără riscuri, căci ea rupe perfecţiunea tăcerii. Tăcerea, lăsînd tainele nerostite, are o valoare iniţiatică, deoarece aminteşte de condiţia originară a lumii.

La început, limbajul nu era necesar, căci tot ce exista se integra „cuvîntului inaudibil”, un foşnet continuu pe care zeul creator Bemba, grosolan, falic şi arboricol, i-l încredinţa lui Faro, creatorul celest, rafinat şi acvatic. Muso Koroni, soţia lui Bemba, care a zămislit plantele şi animalele, devine geloasă pe soţul ei, care se acupla cu toate femeile de spiţă umană create de Faro. De aceea ea îl trădează la rîndul ei, iar Bemba o urmăreşte, o prinde şi o strînge de gît. Ca urmare a acestui tratament violent aplicat soţiei necredincioase de soţul infidel se nasc acele sugrumări în fluxul sonor continuu care sînt absolut necesare spre a produce cuvintele, vorbirea.

Ca şi dogonii, populaţiile bambara cred în declinul omenirii, unul dintre semnele acestuia fiind apariţia limbajului. Pe plan individual, declinul acesta se caracterizează prin wanzo, feminitatea dereglată, vrăjitorească a fiinţei umane care, în starea ei perfectă, e androgină. Suportul vizibil al stării de wanzo este prepuţul. Circumcizia îi suprimă androginului componenta feminină. Despovărat de feminitatea sa, bărbatul începe să-şi caute o soţie şi astfel apare comunitatea omenească. Circumcizia fizică are loc în timpul primei iniţieri infantile, n’domo, în timp ce ultima din cele şase dyow (iniţieri) succesive, numită kore, are drept scop să-i restituie bărbatului feminitatea spirituală, făcîndu-l din nou androgin, deci desăvîrşit. Iniţierea n’domo marchează intrarea individului în existenţa socială; kore îi marchează ieşirea, pentru a regăsi plenitudinea şi spontaneitatea divine. Dogonii şi bambara şi-au clădit, pornind de la miturile şi ritualurile lor, o întreagă „arhitectură a cunoaşterii”, subtilă şi complexă.

1.3 RELIGIILE AFRICII ORIENTALE

Aria est-africană comportă o sută de milioane de locuitori aparţinînd celor patru mari grupuri lingvistice menţionate mai sus (↔ 1.1) şi formînd peste două sute de societăţi diverse. Un dialect swahili simplificat serveşte ca lingua franca în regiune, dar majoritatea locuitorilor vorbeşte limbi bantu. Aşa sînt: ganda, nyoro, nkore, soga şi ghisu în Uganda, kikuyu şi kamba în Kenya, kaguru şi gogo în Tanzania. Religiile popoarelor bantu prezintă cîteva trăsături comune, precum caracterul de deus otiosus al zeului creator care, cu excepţia aceluia al triburilor kikuyu, este văzut ca o figură îndepărtată ce nu intervine în treburile de fiecare zi. În consecinţă, prezenţa lui în ritual este în general redusă. Divinităţi active sînt eroii şi strămoşii, consultaţi adesea în sanctuarele lor de către mediumuri în transă, care se presupune că intră în comunicare directă cu ei. Spiritele morţilor pot şi ele, în principiu, să ia în posesie un medium. De aceea, se cuvine ca ele să fie îmbunate, aducîndu-li-se periodic ofrande. Multe ritualuri au drept scop purificarea colectivităţii de anumite necurăţii provocate de încălcarea, intenţionată sau involuntară, a ordinii.

Divinaţia de tip geomantic simplificat se întîlneşte la majoritatea populaţiilor din Africa orientală. Ea este practicată spre a înlesni luarea deciziilor de tip binar (da/nu), spre a dezvălui un vinovat sau a prezice viitorul. Vraja fiind socotită cauză a morţii, a bolii sau a lipsei de noroc, arta ghicitului serveşte şi la stabilirea autorului unei nelegiuri magice, în vederea pedepsirii lui. Studiile antropologului E.E. Evans-Pritchard privitoare la triburile azande au clarificat relaţiile dintre vrăjitorie şi oracole.

Toate popoarele Africii orientale cunosc iniţierea pubertară, în general mai complexă la băieţi decît la sexul opus. Majoritatea populaţiilor bantu practică circumcizia şi clitori- sau labiadectomia. Iniţierile războinice mai serioase sînt menite deseori să cimenteze unitatea organizaţiilor secrete: e cazul confreriei Mau Mau a populaţiei kikuyu din Kenya, care a jucat un anumit rol în eliberarea ţării.

Populaţiile nilotice din Africa orientală numără triburi ca shilluk, nuer şi dinka în Sudan, acholi în Uganda şi ino în Kenya. Religia nuerilor şi a triburilor dinka este foarte bine cunoscută, mulţumită studiilor excepţionale ale lui E.E. Evans-Pritchard şi Godfrey Lienhardt. Asemeni altor locuitori din regiunea Lacurilor (masaii, de pildă), nuerii şi dinka sînt crescători de vite transhumanţi. Această particularitate ecologică este importantă în religia lor; primii oameni şi primele bovine au fost creaţi laolaltă. Zeul creator nu mai ia parte la istoria oamenilor. Aproape de om au rămas numai strămoşii şi diverse spirite care pot fi invocate.

În ambele societăţi găsim specialişti ai sacrului care comunică cu puterile invizibile: preoţii-leoparzi la dinka şi stăpînii harponului la nueri, ce săvîrşesc ritul de sacrificare a taurului, menit să îndepărteze necurăţia din colectivitate şi să vindece individul atins de boală. La nueri şi la dinka, profeţii sînt personaje religioase posedate de spirite.

1.4 RELIGIILE AFRICII CENTRALE

1.4.1 Religiile popoarelor bantu. Aproape zece milioane de bantu trăiesc în Africa Centrală, în bazinul fluviului Congo, pe o arie ce se întinde din Tanzania la est pînă în Congo la vest. Cel mai bine cunoscute sînt etniile ndembu şi lele, datorită studiilor lui Victor Turner (The Forest of Symbols, 1967; The Drums of Affliction, 1968) şi Mary Douglas (The Lele of the Kasai, 1963).

În centrul religiilor bantu figurează cultele spiritiste şi ritualurile magice propiţiatorii. În legătură cu primele se află societăţi secrete iniţiatice dezvoltate de anumite etnii ca ndembu, dar şi instituţiile, mai larg răspîndite, ale oracolelor regale şi ale „cultelor de chin”, ce constau în a exorciza spiritele „chinuite” care-i posedă pe cei vii. Aceste spirite vin uneori de la marginali ţinînd de diverse grupuri etnice; ele le cer mediumurilor să le vorbească pe limba lor. Vrăjitoria ca activitate feminină prin excelenţă nu se întîlneşte la toate popoarele bantu.

Creatorul, care este asexuat, a ajuns de obicei deus otiosus; prin urmare el nu are cult, dar este invocat ca martor şi garant al jurămintelor.

1.4.2 Pigmeii din pădurea tropicală formează trei grupuri principale: aka, baka şi mbuti de pe rîul Ituri din Zair. Ele au fost studiate în celebrele cărţi ale lui Colin Turnbull, dintre care cea mai cunoscută este The Forest People (1961). Impulsionaţi de ambiţia părintelui Wilhelm Schmidt (1868-1954) de a regăsi la toate popoarele fără scriere credinţe monoteiste originare, mulţi misionari catolici şi antropologi au confirmat existenţa la cele trei grupuri de mai sus a credinţei într-un zeu creator ce devine otiosus. Dar Colin Turnbull neagă posibilitatea ca grupul mbuti să cunoască existenţa vreunui zeu creator: pentru cei din neamul mbuti, zeul este habitatul african, brusa. Le este caracteristică o anumită sărăcie rituală: nu au preot şi nu practică divinaţia. Au rituri de trecere asociate cu circumcizia băieţilor şi cu izolarea fetelor în timpul primei menstruaţii.

1.5 RELIGIILE AFRICII MERIDIONALE

Triburile bantu au emigrat spre sud în două valuri: unul între 1000 şi 1600 e.n. (sotho, tswana, nguni – între care zuluşii –, lovendu şi venda), iar altul în secolul al XIX-lea (tsonga). Potrivit africanistului Leo Frobenius (1873-1938), întemeierea vechiului regat Zimbabwe se leagă de strămoşii hungwe, veniţi din nord.

Într-un mit karanga, funcţia simbolică a regalităţii sacre era de a realiza echilibrul contrariilor dintre căldură şi umiditate, simbolizate de prinţesele cu vagin umed şi prinţesele cu vagin uscat. Despre primele se zicea că se acuplează cu marele şarpe de apă, numit uneori Şarpele-Curcubeu, o fiinţă supranaturală care se întîlneşte în numeroase mitologii din Africa occidentală şi meridională. Prinţesele cu vagin uscat erau vestalele care aveau grijă de focul ritual. Pe timp de secetă, avea loc jertfirea unei prinţese cu vagin umed, ca să pornească ploaia.

Ritualurile de iniţiere pubertară sînt mai complicate la băieţi decît la fete. Circumcizia nu este generală, iar clitoridectomia nu se practică, deşi ritualul comportă un simulacru de excizie. Simbolismul iniţiatic se întemeiază pe trecerea de la noapte la zi, de la întuneric la lumina soarelui.

1.6 RELIGIILE AFRO-AMERICANE au apărut în mediile de sclavi de origine vest-africană aduşi în arhipelagul Caraibelor, pe coasta răsăriteană a Americii de Sud (Surinam, Brazilia) şi în estul Americii de Nord.

1.6.1 Cultele afro-caraibiene sînt, alături de religiile afro-guyaneze, cele mai autentic africane, deşi au împrumutat de la catolici anumite nume şi noţiuni. Voodoo din Haiti, căruia i se cunoaşte rolul avut în cucerirea independenţei ţării, este un cult de posesiune organizat în jurul unor divinităţi (lwa) de origine fon şi yoruba, în timp ce în Santería cubaneză şi în Shango din Trinidad, spiritele invocate sînt zeităţile orisa ale yorubilor (↔ 1.2.1). În toate aceste trei cazuri, sacrificiile sîngeroase şi dansurile extatice care induc starea de transă servesc ca mijloc de comunicare cu zeii, care au cînd nume africane, cînd nume de sfinţi catolici, atribuite unor divinităţi autentic africane. Reţeaua Voodoo cuprinde întreaga societate haitiană, cu vrăjile şi descîntecele sale, cu tainele şi faima ei ocultă.

Strămoşii sînt veneraţi în mai multe culte sincretiste cum sînt Kumina, Convince şi dansul Kromanti al sclavilor fugari din Jamaica, Big Drum Dance în insulele Grenada şi Carriacu, Kele în Santa Lucia etc.

În multe alte culte, cum este cel al myaliştilor din Jamaica, al baptiştilor shouters din Trinidad sau al celor numiţi shakers din Saint-Vincent, elementele creştine sînt mai importante decît cele africane.

Rastafarienii din Jamaica sînt în primul rînd o mişcare milenaristă. Occidentalul obişnuit vede la ei doar coafura dreadlock, muzica reggae şi consumul de marijuana, dar filozofia şi muzica lor au mulţi adepţi atît în Occident, cît şi în Africa.

Referinţa la Etiopia din Psalmul 67, 32, văzută ca aluzie la pămîntul făgăduinţei afro-jamaicanilor, a trezit o mişcare politică atunci cînd prinţul (Ras) etiopian Tafari (de aici numele de „rastafarieni”) a fost încoronat împărat al Abisiniei în 1930, sub numele de Haile Selassie. Cu timpul, şi mai ales după moartea împăratului, mişcarea s-a scindat în mai multe grupuri care nu împărtăşesc aceeaşi ideologie şi nici aceleaşi speranţe politice.

1.6.2 Cultele afro-braziliene au apărut pe la 1850, pornind de la elemente de origini diverse şi prezentînd trăsături autentic africane, precum luarea în posesiune de către divinităţile orixa şi dansul extatic. În nord-est cultul se numeşte Candomblé, în sud-est Macumba. Umbanda, cult originar din Rio de Janeiro, devine foarte popular începînd din 1925-1930. Interzise iniţial, cultele de posesiune reprezintă azi o componentă esenţială a vieţii religioase din Brazilia.

1.6.3 Religiile afro-guyaneze au apărut în Surinam (fosta Guyana olandeză), în rîndurile populaţiei creole de pe coastă, dar şi printre sclavii fugari refugiaţi în interiorul ţării. Religia creolilor de pe coastă se numeşte winti sau afkodré (de la oland. afgoderij, „idolatrie”). Amîndouă variantele păstrează credinţe africane vechi şi autentice.

1.6.4 Viaţa religioasă a africanilor din Statele Unite ale Americii este cunoscută pentru intensitatea ei şi prezintă particularitatea că, supuşi unei evanghelizări mai energice şi mai eficace decît prin alte părţi, negrii americani n-au păstrat intacte prea multe credinţe şi ritualuri africane. Ideea unei reîntoarceri în Africa a fost propagată fără succes printre ei de American Colonization Society începînd din 1816 şi, cu modificări de ton, de mai multe Biserici negre după 1900. În vreme ce multe Biserci negre sînt astăzi marcate de o viaţă spirituală şi rituală foarte vie şi de un activism social efectiv, numeroşi africani americani, dezamăgiţi de atitudinile trecute şi prezente ale Bisericilor creştine, au adoptat alte credinţe religioase, precum iudaismul şi mai ales Islamul. Există azi două confesiuni musulmane principale printre negrii americani, amîndouă provenite din Nation of Islam fondată de Elijah Muḥammad (Elijah Poole, 1897-1975) în 1934, pornind de la o organizaţie pusă pe picioare de un musulman (Wallace D. Fard), dar profitînd şi de climatul favorabil creat de organizaţia paralelă Moorish Science Temple a lui Noble Drew Ali (Timothy Drew, 1886-1929), ca şi de propaganda misionară a Ahmadiyahilor din India, începută în 1920. În 1964, grupul Muslim Mosque al lui Malcolm X (Malcolm Little, 1925-1965) s-a despărţit de Nation of Islam, devenind independent. După moartea lui Elijah Muḥammad în 1975, fiul său Warithuddin (Wallace Deen) Muḥammad a transformat Naţiunea Islamului într-o organizaţie afiliată Islamului ortodox (sunnit), sub numele de American Muslim Mission. Nation of Islam este azi o organizaţie condusă de pastorul Louis Farrakhan din Chicago, care continuă linia trasată de Elijah Muḥammad.

1.7 BIBLIOGRAFIE. Privind religiile africane în general, de referinţă sînt B.C. Ray, „African Religions: An Overview”, în ER 1, 60-69; E.M. Zuesse, „Mythical Themes”, în ER 1, 70-82; B. Jules-Rosette, „Modern Movements”, în ER 1, 82-89; V. Grottanelli, „History of Study”, în ER 1, 89-96. V. de asemenea B. Holas, Religions du monde: L’Afrique noire, Paris, 1964; Benjamin C. Ray, African Religions: Symbol, Ritual, and Community, N.J., Englewood Cliffs, 1976; Noel Q. King, African Cosmos: An Introduction to Religion in Africa, CA, Belmont, 1986. O bună culegere de texte religioase africane au dat L.V. Thomas şi
R. Luneau, Les Religions de l’Afrique noire. Textes et traditions sacrées, 2 vol., Paris, 1981.

Despre religiile Africii occidentale, v. în primul rînd H.A. Witte, Symboliek van de aarde bij de Yoruba, Groningen, 1982; I.P. Couliano în Aevum 57, 1983, 582-583; Marcel Griaule, Dieu d’Eau, Paris, 1966; M. Griaule-G. Dieterlen, Le Renard Pâle, Paris, 1965;
G. Dieterlen, Essai sur la religion bambara, Paris, 1951; Geneviève Calame-Griaule, Ethnologie et langage. La parole chez les Dogons, Paris, 1965; Dominique Zahan, La Dialectique du verbe chez les Bambaras, Paris-La Haye, 1963; D. Zahan, Sociétés d’initiation Bambara: le N’Domo, le Koré, Paris-La Haye, 1960.

Cu privire la religiile Africii orientale, v. W.A. Shack, „East African Religions: An Overview”, în ER 4, 541-552; B.C. Ray, „Northeastern Bantu Religions”, în ER 4, 552-557; J. Beattie, „Interlacustrine Bantu Religion”, în ER 7, 263-266; J. Middleton, „Nuer and Dinka Religion”, în ER 11, 10-12; E.E. Evans-Pritchard, Nuer Religion, Oxford, 1956; idem, Witchcraft Oracles and Magic among the Azande, Oxford, 1980 (1937); Godfrey Lienhardt, Divinity and Experience: The Religion of the Dinka, Oxford, 1961.

Despre religiile Africii Centrale, v. E. Colson, „Central Bantu Religion”, în ER 3, 171-178; S. Bacuchet şi J.M.C. Thomas, „Pygmy Religion”, în ER 12, 107-110; Colin M. Turnbull, The Forest People: A Study of the Pygmies of the Congo, New York, 1962.

Despre religiile Africii meridionale, v. M. Wilson, „Southern African Religion”, în ER 13, 530-538; L. de Heusch, „Southern Bantu Religions”, în ER 13, 539-546.

Despre religiile afro-americane, v. G. Eaton-Simpson, „Afro-Caribbean Religions”, în ER 3, 90-98; Alfred Métraux, Le Vaudou haïtien, Paris, 1958; A.J. Raboteau, „Afro-American Religions: An Overview”, în ER 1, 96-100; idem, „Muslim Movements”, în ER 1, 100-102; Y. Maggie, „Afro-Brazilian Cults”, în ER 1, 102-105;
R. Price, „Afro-Surinamese Religions”, în ER 1, 105-107.