Dr. Richard A. Warshak, Divorce Poison : How to Protect Your Family

from Bad-mouthing and Brainwashing

Copyright © 2010 by Richard A. Warshak, Ph.D. All rights reserved.

Published by arrangement with HarperOne, an imprint of HarperCollins Publishers.

© 2017 by Editura Polirom, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6906-6

ISBN PDF: 978-973-46-6907-3

ISBN print: 978-973-46-6696-6

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © soleg/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DR. RICHARD A. WARSHAK este psiholog clinician şi cercetător, fiind, în acelaşi timp, un conferenţiar recunoscut la nivel mondial şi o autoritate în domeniile divorţului, custodiei şi psihologiei copiilor alienaţi. Oferă consultanţă avocaţilor, specialiştilor în sănătate mintală şi părinţilor din Statele Unite şi nu numai. Dr. Warshak a absolvit Midwood High School la vârsta de şaisprezece ani şi a terminat studiile de licenţă la Cornell University. A obţinut titlul de doctor la Southwestern Medical Center din cadrul University of Texas, unde este în prezent profesor de psihologie şi laureat cu Distinguished Alumni Award. Face parte din consiliul editorial a trei jurnale de specialitate. A fost consultant la Casa Albă, iar studiile sale sunt citate de instanţe şi organe legislative din întreaga lume. A scris peste patruzeci şi cinci de articole academice, două cărţi şi un chestionar online adresat părinţilor şi folosit de experţii în domeniu. Raportul său, în calitate de amicus curiae, despre impactul mutării asupra copiilor a influenţat o hotărâre judecătorească a Curţii Supreme din California care a devenit un punct de referinţă. Dr. Warshak este protagonistul unui documentar realizat de PBS, iar munca sa a fost prezentată în presa scrisă şi audiovizuală internaţională, la posturi şi în publicaţii precum NBC, CBS, ABC, CNN, CTV, FOX, National Public Radio, New York Times, USA Today, Macleans, Washington Post, London Sunday Telegraph, Toronto Star, SEMANA şi Time. Dr. Warshak trăieşte şi lucrează împreună cu soţia sa în Dallas, Texas. Site-ul său oficial este www.warshak.com.

ÎN MEMORIA

tatălui meu, Henry L. Warshak,

a bunicii şi a bunicului Ades,

a mătuşilor Danny şi Helen şi a unchilor Nat, Rene şi Barney,

a verişorilor Nancy, Nazira, Alan şi Andy,

a bunicii şi a bunicului Warshak,

a mătuşii Estelle şi a unchiului Ralph, a mătuşii Evelyn şi a unchiului Arthur,

a lui C.G. şi Allie B. Brock

ÎN MEMORIA COPIILOR UCIŞI ÎN HOLOCAUST, ALE CĂROR PLÂNSETE NU TREBUIE SĂ LE UITĂM NICIODATĂ

şi pentru

Nicole      Aaron

Richard     Shaun

David     Callie

ALE CĂROR VIEŢI PREŢIOASE MĂ UMPLU DE SPERANŢĂ ŞI ALE CĂROR ZÂMBETE ÎMI ADUC MAI MULTĂ BUCURIE DECÂT VOR ŞTI EI VREODATĂ

INTRODUCERE

FURTUL SUFLETULUI

Fostul partener de viaţă vă vorbeşte de rău în faţa copiilor, prezentându-vă adesea sau în permanenţă într-o lumină proastă şi poate chiar încercând să-i întoarcă pe copii împotriva dumneavoastră. Ce ar trebui să faceţi? Dacă gestionaţi situaţia în mod ineficient, relaţia cu copiii ar putea avea de suferit. Aţi putea să pierdeţi respectul lor. Aţi putea să pierdeţi afecţiunea lor. Sau, în cazurile mai grave, aţi putea pierde cu desăvârşire contactul cu ei.

Sfatul convenţional este să nu faceţi nimic. Psihologii atenţionează părinţii să evite criticarea celuilalt părinte în faţa copiilor. Ei se tem că o astfel de critică ar putea fi interpretată greşit, în sensul de „a plăti cu aceeaşi monedă”, ceea ce le-ar putea produce o suferinţă şi mai mare copiilor. După ani întregi în care am fost consultant în cazuri în care părinţii au fost sfătuiţi să fie pasivi şi nu au obţinut niciun rezultat, am ajuns la convingerea că abordarea standard este greşită. Pur şi simplu nu funcţionează. Mai mult, adeseori face ca lucrurile să se înrăutăţească. Pe măsură ce relaţia cu copiii lor se deteriorează, părinţii încearcă cu disperare să-i convingă cu argumente raţionale. Inevitabil, astfel de eforturi sunt sortite eşecului, iar părinţii rămân neajutoraţi şi lipsiţi de orice speranţă.

Această carte explică de ce abordările obişnuite nu dau rezultate, de ce atitudinea pasivă nu duce nicăieri şi de ce argumentele raţionale nu sunt soluţia la această problemă. Ea oferă un plan de acţiuni pentru un răspuns eficient care se bazează pe înţelegerea profundă a tehnicilor şi dinamicilor părinţilor ce otrăvesc relaţiile copiilor lor cu persoanele pe care aceştia le iubesc.

După ce veţi citi această carte, veţi fi capabili să distingeţi diferite tipuri de critică, de la denigrarea moderată şi ocazională până la forme severe de spălare sistematică a creierului. Veţi şti de ce şi cum sunt manipulaţi copiii de către părinţi. Veţi afla cum să identificaţi manevre psihologice subtile sub diverse deghizări. Veţi afla felul în care aceste practici – chiar şi cele care par inofensive – îi afectează pe copii. Şi veţi descoperi strategii puternice care pot fi folosite pentru menţinerea sau refacerea unei relaţii pline de afecţiune cu copiii dumneavoastră.

•

Divorţul nu le provoacă întotdeauna traume copiilor. De obicei, acest lucru se întâmplă atunci când copiii sunt prinşi în focul încrucişat al ostilităţilor dintre părinţi. E dureros să stai pe margine şi să-i priveşti pe părinţi războindu-se. Doare însă şi mai tare când părinţii îi folosesc pe copii ca aliaţi în această bătălie. Şi e cel mai dureros lucru cu putinţă când unul dintre părinţi se lansează într-o campanie sistematică de învrăjbire a copiilor împotriva celuilalt părinte.

Când am început să studiez problematica divorţului, acum mai bine de treizeci de ani, psihologii erau foarte preocupaţi de felul în care erau afectaţi copiii atunci când unul dintre părinţi, de obicei tatăl, ieşea din viaţa lor. Am descoperit că abandonarea de către tată îi predispunea într-o măsură mult mai mare pe copii la probleme de ordin psihologic. De asemenea, am aflat că, în general, copiii făceau mai bine faţă divorţului dacă ambii părinţi continuau să fie implicaţi în creşterea lor. Am scris despre concluziile la care am ajuns şi despre implicaţiile pe care acestea le au pentru părinţi şi pentru politicile publice în cartea The Custody Revolution.

În aceeaşi lucrare mi-am exprimat succint îngrijorarea cu privire la copiii ai căror părinţi îi instruiesc ce să spună şi le spală creierul pe durata proceselor pentru custodie. Însă acea frază a atins un punct sensibil al părinţilor şi bunicilor din lumea întreagă. Mulţi m-au sunat şi mi-au scris mesaje, căutând cu disperare soluţii la problemă, iar deznădejdea lor mi-a servit drept sursă de inspiraţie pentru cartea de faţă.

Problema cu care se confruntă este exact opusul a ceea ce am scris în studii întregi. În aceste familii, copiii nu tânjesc după mai mult timp petrecut cu un părinte absent. În aceste familii, nu părinţii îşi resping copiii, ci copiii sunt cei care îşi resping părinţii. Am auzit în mod repetat despre copii care îşi exprimau dispreţul sau frica faţă de un părinte ce le fusese întotdeauna devotat. Despre copii care îşi atacau părinţii cu o vehemenţă deloc copilărească. Despre copii care nu voiau să mai aibă de-a face vreodată cu părinţii lor, care refuzau chiar şi să vorbească la telefon cu aceştia.

De cele mai multe ori, respingerea nu vine ca o reacţie la rele tratamente din partea părinţilor. Acest lucru ar fi uşor de înţeles, iar în paginile care urmează veţi descoperi cum să-i deosebiţi pe aceşti copii de cei care îşi resping părinţii în mod iraţional. În lucrarea de faţă ne vom concentra atenţia asupra acelor copii care resping un părinte mai ales ca urmare a influenţei exercitate de celălalt părinte. Unul dintre părinţi îl poate certa pe celălalt în faţa copiilor sau le poate permite acestora să surprindă discuţii jignitoare. În unele cazuri, copiii asistă la un bombardament continuu de critici dure la adresa celuilalt părinte. Se întâmplă chiar să fie încurajaţi să ia parte în mod activ la aceste certuri umilitoare. Unii copii mai puţin norocoşi sunt îndepărtaţi de un părinte prin eforturile deliberate şi intense ale celuilalt. Pe scurt, acestor copii li se spală creierul. Li se şterge din minte orice urmă de conştientizare a sentimentelor pozitive şi pline de afecţiune faţă de celălalt părinte. Aceşti copii nu mai simt nevoia şi dorinţa de a menţine contactul cu acel părinte. Tot ce rămâne este o listă de nemulţumiri, care se presupune că ar trebui să justifice schimbarea dramatică a atitudinii faţă de un părinte ce a fost în trecut o sursă de dragoste şi mângâiere.

Putem vorbi de diferite grade ale alienării. În anumite cazuri, aceasta este atât de severă, încât relaţia este complet întreruptă. După ani întregi de devotament – ani de sprijin emoţional şi financiar, de iubire şi grijă –, părinţii se trezesc că sunt ponegriţi sau ignoraţi de propriii copii. Nu mai sunt bine-veniţi la ceremonia de absolvire. Sunt excluşi de la petrecerea de nuntă. Nu au voie să-şi vadă nepoţii.

Totuşi, în cele mai multe familii, înstrăinarea este doar parţială. Denigrarea nu distruge legăturile dintre părinţi şi copii, dar afectează calitatea relaţiei dintre aceştia. Ea creează o tensiune inutilă pentru copii şi amplifică conflictul din relaţia cu ambii părinţi. Tensiunea şi conflictul pot face ca acei copii să devină mai retraşi şi să nu se simtă confortabil când trebuie să-şi exprime gândurile şi sentimentele sau să nu mai aibă acelaşi respect faţă de autoritatea părinţilor. Deşi astfel de copii pot fi mai puţin afectuoşi şi mai rezervaţi, ei încă pot găsi bucurie în relaţia cu respectivul părinte. Acest lucru este valabil mai ales atunci când copiilor li se dă suficient timp să se simtă în largul lor şi să-l perceapă pe părinte ca având mai multe calităţi pozitive decât au fost făcuţi să creadă că ar avea.

Părinţii nu sunt singurele ţinte ale denigrării, ale abuzului verbal şi ale spălării pe creier – cele trei aspecte pe care eu le cuprind în ceea ce am ajuns să numesc otrava divorţului. Bunicii şi uneori întreaga familie extinsă au parte de acelaşi tratament. Această problemă şterge orice barieră de gen. Femei şi bărbaţi în rolurile lor de părinţi, părinţi vitregi, mătuşi, unchi şi bunici devin cu toţii vulnerabili. Şi, în toate cazurile, copiii au de suferit cel mai mult.

Auzim adesea vorbindu-se de manipularea practicată de liderii sectelor religioase. Cu toate acestea, denigrarea şi spălarea pe creier practicate de părinţii divorţaţi au făcut mult mai multe victime decât sinuciderile în masă care apar pe prima pagină a ziarelor. Câteva milioane de persoane sunt afectate de această problemă, cărora li se alătură altele noi în fiecare zi. Cu toate acestea, fenomenul nu a fost tratat cu prea multă atenţie. Majoritatea cărţilor care se adresează părinţilor divorţaţi îi avertizează să nu implice copiii în conflictul adulţilor. În acelaşi timp însă, aceste lucrări ne oferă prea puţine informaţii pentru a ne ajuta să ne dăm seama când critica adusă unui părinte în faţa copilului este adecvată şi când devine distructivă. Niciuna dintre aceste cărţi nu abordează procesul sistematic de manipulare psihologică sau felul cum copiii pot fi ajutaţi să se opună acestui fenomen şi să-i anuleze influenţa. Analizaţi indexul tuturor ghidurilor pentru părinţi, aşa cum am făcut eu odată într-o librărie, şi veţi găsi unul singur care vorbeşte despre spălare pe creier şi alienare. Intenţia mea nu este să critic aceste cărţi, ci doar să demonstrez că ne aflăm într-un stadiu incipient al procesului de recunoaştere şi gestionare a manipulării parentale. De altfel, părinţii care se adresează psihoterapeuţilor primesc adesea sfaturi care, deşi bine intenţionate, nu numai că sunt inadecvate şi ineficiente, ci dăunează copiilor şi pot chiar intensifica procesul de alienare.

Cartea de faţă nu pretinde că ar oferi răspunsuri la toate întrebările sau la majoritatea acestora. În schimb, oferă acces la concluziile pe care soţia mea şi cu mine le-am tras pe baza experienţei dobândite din activitatea noastră profesională, în timp ce am încercat să ajutăm copiii prinşi în războiul dintre părinţi. Mă aştept ca cercetările viitoare să scoată la lumină strategii şi mai eficiente de ajutorare a copiilor afectaţi de divorţul toxic (vezi postfaţa). Consideraţi această lucrare una în curs de realizare. Sper că ea va funcţiona ca o barcă de salvare pentru familiile în care relaţia unui copil cu un părinte pe care l-a iubit este în pericol de a se scufunda. Scopul meu este să ajut părinţii, bunicii şi alte rude să înţeleagă mai bine denigrarea, abuzul verbal şi spălarea pe creier şi să le ofer sfaturi practice care s-au dovedit utile în cazul unor familii ce au trecut prin situaţii similare. Aveţi cele mai mari şanse de reuşită dacă urmaţi aceste sfaturi sub îndrumarea unui psihoterapeut competent, care să înţeleagă problemele copiilor alienaţi.

Unii părinţi care subminează afecţiunea copiilor faţă de celălalt părinte sunt conştienţi de comportamentul lor doar în foarte mică măsură. Alţii poate că se luptă cu tentaţia de a merge în aceeaşi direcţie. Prin expunerea adevăratelor motive care stau în spatele acestui tip de comportament şi a traumelor pe care le provoacă, sper că lucrarea mea îi va convinge pe aceşti părinţi să nu dea curs impulsurilor lor distructive.

Milioane de adulţi au suferit în copilărie de o formă mai uşoară sau mai severă de înstrăinare faţă de persoane dragi în urma divorţului părinţilor. Această carte îi va ajuta să înţeleagă ce li s-a întâmplat şi să refacă relaţii distruse.

Recunoaşterea pe scară din ce în ce mai largă a manipulării parentale a adus cu sine şi o înmulţire a acuzaţiilor false de spălare pe creier. Părinţi nevinovaţi pot pierde custodia copiilor după ce sunt acuzaţi că au încercat să-i îndepărteze pe aceştia de celălalt părinte. Cartea de faţă vă arată cum să vă apăraţi în mod eficient de astfel de acuzaţii. Judecătorii, avocaţii şi psihoterapeuţii implicaţi în cazuri în care există acuzaţii de alienare şi spălare pe creier, indiferent dacă sunt adevărate sau false, vor găsi în aceste pagini sugestii pentru protejarea intereselor copiilor proveniţi din familii divorţate.

Această carte a fost scrisă în primul rând în numele copiilor. Eşecul căsniciei părinţilor este pentru ei o lecţie dură, care arată că nu ne putem baza întotdeauna pe dragoste. Într-un moment când sunt atât de vulnerabili, copiii au nevoie de cât mai multă iubire şi o merită cu prisosinţă. Cei care le blochează accesul la dragoste şi sprijin intervin în procesul de căutare a siguranţei emoţionale. Când părinţii îi manipulează pe copii astfel încât aceştia să ridice bariere sufleteşti şi când îi fac să se priveze singuri de afecţiune, abuzează de încrederea lor în cel mai crud mod cu putinţă. Este o formă de răpire, de furt al sufletului.

Am scris această carte pentru a ajuta sufletele pierdute să-şi găsească drumul înapoi spre inimile care le aşteaptă. Le doresc o călătorie încununată de succes.

CAPITOLUL 1

UN ECHILIBRU DELICAT

Să înălţăm un stindard în jurul căruia să se adune cei înţelepţi şi cinstiţi.

George Washington

Fred a trântit telefonul după ce fosta soţie l-a ameninţat că-l va da în judecată dacă nu plăteşte pensia alimentară la timp. S-a întors spre fiul lui, Marty, în vârstă de cinci ani, şi i-a spus: „Nu putem merge la pescuit weekendul ăsta. Trebuie să muncesc, pentru că egoista de maică-ta cheltuieşte prea mulţi bani”.

Fred şi-a regretat vorbele aproape imediat ce a terminat să le rostească. Divorţul era destul de greu de îndurat pentru micuţ; acele critici la adresa mamei sale nu au făcut decât să-i intensifice starea de tensiune. Chipul îndurerat al lui Marty a confirmat faptul că Fred şi-a dezamăgit fiul în acel moment. Tatăl a hotărât ca pe viitor să fie mai atent. Divorţul nu a fost ideea lui Fred şi acesta era încă plin de amărăciune. Din când în când îşi împovăra fiul cu câte o aluzie răutăcioasă referitoare la mama acestuia, învinuind-o adesea că „ne-a părăsit”. De fiecare dată îi părea rău după aceea. Dar nu a vorbit niciodată cu Marty despre cuvintele dure pe care le spunea. Mama lui Marty, care ştia că Fred o vorbeşte de rău, nu a discutat nici ea nimic cu Marty despre asta. Băieţelul a fost lăsat să facă faţă singur acestei situaţii.

•

Meryl îl ura pe Doug, tatăl băieţilor ei gemeni în vârstă de opt ani, şi profita de orice ocazie pentru a le spune şi lor acest lucru. Doug a refuzat să se căsătorească cu ea după ce a rămas însărcinată. Din acel moment, Meryl nu şi-a dorit decât ca el să dispară pur şi simplu din viaţa ei. Dar el nu a făcut-o. S-a implicat în mod activ în creşterea fiilor săi şi a plătit pensia alimentară cu regularitate.

Furia lui Meryl nu s-a stins cu timpul. Îl vorbea mereu de rău pe Doug în prezenţa fiilor lui. Când Doug trebuia să vină după copii şi întârzia câteva minute, Maryl le spunea că tatăl lor este iresponsabil. A luat în derâdere cadourile pe care copiii le-au primit de la el. Le-a spus că tatăl lor era un ratat pentru că era profesorul de muzică al orchestrei unui liceu şi nu îşi permitea să-i ducă în vacanţe scumpe. Într-o vineri seară, când Fred trebuia să dirijeze orchestra în timpul unui meci de fotbal, a rugat-o pe sora lui să ia băieţii de acasă şi să-i aducă la stadion. Deşi băieţilor le plăcea să se uite la meciuri de fotbal şi să-l vadă pe tatăl lor la lucru, Meryl a început să se plângă şi să le spună că e păcat că nu au un tată care să le acorde mai multă atenţie. Ba chiar a intentat un nou proces, cerând judecătorului să anuleze dreptul de vizită de vineri seara dacă Doug nu vine personal să-şi ia băieţii (acţiunea sa nu a avut succes). Când băieţii i-au spus mamei că tatăl lor era mândru că a câştigat o competiţie naţională cu orchestra, ea le-a spus că acesta e un lăudăros. Când Doug făcea lucruri frumoase pentru copii, iar Meryl nu ştia cum să le critice, le minimaliza importanţa spunând: „Încearcă pur şi simplu să se pună într-o lumină favorabilă”.

Când Meryl s-a logodit, urmând să se căsătorească, Doug a sperat că acest lucru o va ajuta să treacă peste furie şi că nu se va mai lua de el. În schimb, situaţia s-a înrăutăţit. Meryl a început să pună presiune pe fiii ei ca aceştia să-i spună „tată” logodnicului său. În acelaşi timp a început să vorbească despre tatăl băieţilor spunându-i pe numele mic. De exemplu, le zicea: „Doug e la telefon. Vreţi să vorbiţi cu el sau să-i spun că sunteţi ocupaţi?”, „Probabil Doug va întârzia din nou” sau „Să nu-i spuneţi lui Doug unde mergem în luna de miere tata şi cu mine”.

Meryl a intentat din nou proces, de data aceasta sperând să obţină reducerea timpului petrecut de băieţi cu Doug, astfel încât ei să poată sta mai mult cu „propria lor familie”, expresie prin care se referea la ea, la logodnicul ei şi la fiul ei dintr-o căsnicie anterioară. În ciuda ataşamentului puternic al băieţilor faţă de tatăl lor, Meryl nu-şi dorea ca aceştia să-l considere pe Doug un membru al familiei. Sperând să-i facă pe plac mamei, băieţii au început să-i spună că nu se distrau aşa de bine cu Doug. Femeia a profitat de acest lucru, povestindu-le despre lucrurile distractive pe care avea să le facă alături de logodnicul ei şi de celălalt fiu, în timp ce ei urmau să stea cu tatăl lor.

Doug s-a îngrijorat în momentul în care fiii săi au început să-l strige pe numele mic şi să-i ceară să-i ducă acasă mai devreme decât era stabilit. Nu a ştiut cum să reacţioneze. Avocatul său l-a sfătuit să nu spună nimic ce ar fi putut fi interpretat ca o critică la adresa lui Meryl, deoarece acest lucru l-ar putea pune într-o lumină proastă la proces. Aşa că Doug nu a spus nimic. Copiii nu au primit niciun fel de sprijin pentru a face faţă criticilor pe care mama le aducea tatălui lor.

•

Richie şi noua lui soţie, Janice, erau hotărâţi să se mute într-un alt stat cu Meadow, fiica în vârstă de doisprezece ani a bărbatului, dar mai întâi trebuiau să câştige procesul de custodie intentat împotriva lui Giselle. Richie a vorbit-o întotdeauna de rău pe Giselle în faţa lui Meadow, dar acum şi-a intensificat campania de denigrare. Spera ca fiica sa să o urască la fel de mult ca dânsul pe mama ei şi să-i ceară să locuiască cu el.

Într-una din zile, Richie a întrebat-o pe Meadow dacă îşi aminteşte de momentul când mama ei a bătut-o cu cureaua. Meadow nu îşi aducea aminte. Nu era deloc surprinzător, pentru că acest lucru nu se întâmplase niciodată. Richard a menţionat presupusul eveniment de mai multe ori în decursul săptămânilor ce au urmat. Pentru Meadow începea să pară real, deşi nu era sigură dacă îşi amintea cum s-a întâmplat sau dacă îi venea în minte doar povestea tatălui ei. Richie a început apoi să vorbească ocazional despre temperamentul violent al lui Giselle. Deşi Meadow nu se gândise niciodată la mama ei în asemenea termeni, cu cât tatăl ei şi Janice vorbeau mai mult despre asta, cu atât mai mult i se părea că aveau dreptate.

Când Meadow s-a plâns că mama nu o lăsa să se uite la televizor decât după ce îşi termina temele, Richie a compătimit-o, spunându-i că Giselle o trata prea mult ca pe un copil. A continuat să submineze respectul lui Meadow pentru propria mamă, numind-o pe Giselle „şefa” sau spunându-i pe numele mic. În acelaşi timp, Richie şi Janice o răsfăţau pe Meadow, cumpărându-i diverse lucruri şi acordându-i privilegii. Prin contrast, Giselle părea excesiv de strictă şi severă.

Strategia lui Richie a avut efectul scontat. Într-o zi, când Meadow a avut un comportament foarte nerespectuos faţă de mama sa, aceasta şi-a pierdut răbdarea şi a ţipat la ea. Meadow a fugit în baie, a încuiat uşa şi a spus panicată: „Nu mă bate!”. Giselle a rămas uimită.

„De ce crezi că aş face aşa ceva?”, a întrebat-o Giselle.

„Ştiu cum eşti când te enervezi. Dacă pui mâna pe mine, te spun lui tata”, a răspuns Meadow.

„Cred că tatăl tău şi Janice ţi-au spălat creierul”, a spus Giselle.

Meadow s-a simţit jignită.

„Nu, nu e adevărat. Pot să gândesc şi singură. Nu mai sunt un copil.”

Mai târziu în acea seară, Meadow l-a sunat pe tatăl ei şi i-a spus: „Giselle aproape că m-a lovit, dar am scăpat”. Richie s-a oferit să vină să o ia imediat. Meadow i-a spus că se va descurca încă o zi. A evitat-o pe mama ei tot restul serii şi a doua zi.

În săptămânile care au urmat, Meadow i s-a plâns mamei în legătură cu toate regulile pe care i le impunea acasă, spunându-i că Janice nu era atât de strictă. În opinia lui Meadow, Janice o trata cu respect. Situaţia s-a înrăutăţit şi Giselle a ajuns să ezite când era vorba de a impune limite rezonabile, deoarece acest lucru o făcea să arate ca o mamă rea în ochii fiicei ei. Ştia că preferinţele lui Meadow ar putea avea un rol esenţial în decizia judecătorească referitoare la custodie. În plus, când Meadow nu a fost suficient de critică la adresa mamei sale în timpul unei întrevederi cu psihologul evaluator implicat în procesul de custodie, Richie şi Janice au dojenit-o. I-au spus că, dacă nu-şi aducea contribuţia şi nu îi ajuta să obţină custodia, povestind psihologului ce mamă rea avea, atunci va fi vina ei în cazul în care va trebui să rămână cu Giselle şi nu se va putea muta cu ei.

Până în acel moment, Richie şi Janice vorbiseră atât de mult despre avantajele mutării propuse (de exemplu, i-au spus fetei că vor cumpăra o casă cu piscină), încât Meadow era convinsă că va fi mult mai fericită dacă ar putea pleca cu ei. Era atât de concentrată pe aceste beneficii, încât a omis să se gândească prea mult că îşi va părăsi prietenii, şcoala, instructorul de dans şi rudele apropiate. Meadow gândea exact aşa cum îşi doreau tatăl şi mama vitregă. Cu toate acestea, insista că sentimentele şi gândurile negative pe care le avea faţă de mama ei îi aparţineau în totalitate, nefiind influenţată de nimeni.

•

Denigrarea, abuzul verbal şi spălarea pe creier. Toate sunt mijloace prin care părinţii ce locuiesc separat unul de altul îşi rănesc copiii. E ca şi cum le-ar strecura în lapte o otravă menită să le pună sănătatea emoţională în pericol. Aceste trei familii mai au ceva în comun: nimeni nu a venit în ajutorul copiilor. Nimeni nu i-a ajutat să facă faţă criticilor toxice. Toţi părinţii care au fost ţinta denigrării au considerat că e mai bine să nu spună nimic. Fiind martori la felul în care erau afectaţi copiii de criticile distructive ale foştilor soţi, au presupus că cel mai bun lucru pe care îl puteau face era să evite să critice la rândul lor. Însă s-au înşelat.

Frontul comun

„Încercăm să le prezentăm copiilor noştri un front comun”, mi-a spus o mamă. „Când certăm copiii, el mă susţine, iar eu îl susţin pe el. Chiar şi atunci când nu reuşim să ne punem de acord în chestiuni legate de copii, ei nu ştiu asta.”

„Dar cum procedaţi când aveţi conflicte cu soţul legate de alte probleme?”, am întrebat. „Vă certaţi vreodată în faţa copiilor?”

„Niciodată. Acestea sunt lucruri care ne privesc doar pe noi. Copiii nu trebuie să le cunoască.”

•

În mod tradiţional, abordarea „frontului comun” reprezintă standardul de aur al creşterii şi educării copiilor. Experţii sunt de acord că una dintre cele mai bune căi de a-ţi ajuta copiii să supravieţuiască unui divorţ este să-i ţii departe de linia de foc. Dacă mai mulţi părinţi s-ar ridica la înălţimea acestui standard, cartea de faţă nu ar mai fi atât de necesară. Dar la fel de adevărat este şi că prea mulţi părinţi se supun cu smerenie acestei tradiţii, evitând să scoată în evidenţă greşelile fostului partener de viaţă, chiar şi atunci când copiii ar avea de învăţat din nişte critici justificate, exprimate într-un mod constructiv.

Cum ştim când să criticăm şi când să păstrăm tăcerea? Cheia problemei stă în înţelegerea modului în care fiecare abordare poate să-i rănească sau să-i ajute pe copii.

Menţinerea unui front comun contribuie de obicei la dezvoltarea unor copii mai liniştiţi şi mai respectuoşi. Ştim cu toţii că celor mici nu le place să fie de faţă când părinţii discută în contradictoriu sau spun lucruri urâte unul despre altul. Nu am întâlnit niciodată un copil care să asiste cu bucurie la un astfel de spectacol. Pare paradoxal că, deşi se plâng imediat de felul cum sunt trataţi de părinţii lor, copiii se simt insultaţi atunci când alţi oameni spun lucruri urâte despre aceştia.

Vă amintiţi cum, în copilărie, cele mai grele insulte din partea unui tovarăş de joacă erau cele legate de părinţi? Pe vremea mea se spunea că „te iei de” părinţii unui copil. Pentru Stephen King, asta însemna să „încalci regula fundamentală a copiilor”. În nuvela Cadavrul (care a stat la baza filmului Prietenie), King explică: „Puteai să spui orice despre alt copil, puteai să-l faci în toate felurile, dar nu aveai voie să scoţi niciun cuvânt despre mama sau tatăl lui. […] Dacă un puşti se lua de mama sau de tatăl tău, te simţeai obligat să-l iei la pumni”.

Copiii îşi pun părinţii pe un piedestal şi apoi se împotrivesc cu toată forţa eforturilor de a-l dărâma prematur. Atunci când cei de-o seamă cu tine îţi atacă părintele, e pur şi simplu vorba de a apăra onoarea acestuia. Însă, când atacul vine din partea celuilalt părinte, situaţia se complică. Dacă o fiică îi ia partea tatălui care o denigrează pe mamă, imaginea fetei despre mamă are de suferit. Dacă se opune tatălui, atunci are de suferit imaginea ei despre tată. Chiar dacă încearcă să nu se implice în conflict, se va simţi vinovată pentru că nu a reuşit să-şi apere mama.

Adriana, o fetiţă de opt ani, era atât de afectată de felul în care tatăl ei îi discredita mama, încât a ales să blocheze realitatea. Când tatăl îşi începea tirada furioasă despre toate defectele mamei, fetiţa devenea indiferentă faţă de propriile sentimente. Se prefăcea că ceea ce auzea nu i se întipărea în minte. Această strategie i-a adus alinare pentru o vreme. Dar cu un preţ. În timp, cu cât a conştientizat mai puţin realitatea din jur, cu atât a fost mai nepregătită pentru a o înfrunta.

Când un copil nu mai are nevoie să-şi pună părinţii pe un piedestal, va începe să-i vadă într-un mod mai realist. Dar acest proces necesită timp. Şi e nevoie ca agenda să fie stabilită de copil, nu de un părinte furios.

Tatăl Adrianei era atât de absorbit de dorinţa de a-şi denigra fosta soţie, încât nimic nu-l putea abate de la scopul său distructiv. Dar unii părinţi aflaţi în aceeaşi situaţie ar putea să se abţină în momentul în care înţeleg cu adevărat că le pot face rău copiilor. Dacă credeţi că fostul dumneavoastră partener de cuplu e deschis pentru o astfel de analiză, atunci oferiţi-i şi lui această carte.

•

Distrugerea imaginii pozitive pe care şi-a creat-o copilul despre un părinte reprezintă un risc foarte mare pentru menţinerea frontului comun. Un alt pericol este acela că dă un exemplu prost, pe care copilul l-ar putea imita. Belinda mi-a cerut ajutorul într-o problemă pe care o au multe mame singure. Fiul ei, Chad, în vârstă de doisprezece ani, începuse să fie din ce în ce mai nerespectuos faţă de ea, nedorind să ţină cont nici de cele mai simple solicitări ale mamei sale. Când l-a întrebat dacă şi-a terminat temele, băiatul i-a spus să tacă din gură. Apoi, când i-a zis că nu avea voie să iasă afară după cină, acesta i-a răspuns că nu avea de gând să asculte o nebună. „Nebună” era apelativul folosit fără menajamente de tatăl lui Chad în prezenţa băiatului. Cu cât Chad se identifica mai mult cu remarcile jignitoare ale tatălui său la adresa Belindei, cu atât mai liber se simţea să-i sfideze autoritatea.

Belinda avea nevoie ca ea şi fostul ei soţ să-şi unească forţele pentru a-şi putea ţine fiul sub control. În schimb, tatăl s-a aliat cu fiul împotriva Belindei. Psihologii numesc acest fenomen „coaliţie parentală slabă”, iar o astfel de coaliţie nu este cel mai bun mediu pentru creşterea unui copil. Cele mai sănătoase familii sunt cele în care părinţii îşi exercită autoritatea împreună. Deşi respectă sentimentele copiilor, părinţii acţionează în baza unor limite clare trasate între generaţii. Părinţii sunt o forţă comună în faţa copiilor, sunt amândoi la conducere. În consecinţă, copiii nu pot câştiga prin tactica „desparte şi cucereşte”, iar părinţii lor nu încurajează o astfel de manipulare.

Bineînţeles, chiar şi în cazul celor mai solide căsnicii sau al celor mai amiabile divorţuri, conflictul şi accesele de furie sunt inevitabile. Dar copiii nu sunt afectaţi atât de prezenţa conflictului, cât de felul în care părinţii aleg să-l gestioneze. Protejarea copiilor de confruntări pline de ostilitate şi resentimente este, cu siguranţă, soluţia ideală. Dar, dacă li se permite copiilor să observe cum părinţii lor îşi rezolvă neînţelegerile şi disputele într-un mod lipsit de violenţă şi adversitate, acest lucru se poate dovedi a fi util, instructiv şi liniştitor.

Copiii au cel mai mult de suferit atunci când părinţii îi plasează în mijlocul bătăliilor dintre ei. În unele cazuri, copiii sunt martori la disputele violente dintre părinţi sau sunt încurajaţi să fie de partea unuia dintre ei, să transmită mesaje pline de furie celuilalt părinte sau să-l spioneze. Duse la extrem, astfel de practici pot face parte dintr-o încercare sistematică de a-i întoarce pe copii împotriva celuilalt părinte. Chiar şi în cazurile mai puţin extreme, acest tip de comportament va face copilul să sufere. Protejarea copiilor de astfel de traume reprezintă o justificare pentru renunţarea la frontul comun, în ciuda riscurilor amintite anterior.

Când tăcerea nu e de aur

Mulţi părinţi bine intenţionaţi rămân fideli până la capăt strategiei frontului comun, orice s-ar întâmpla. Aceasta este o mare greşeală. Uneori, copiii au nevoie să audă critici constructive la adresa celuilalt părinte. Nu vreau să declar deschis sezonul de denigrare a fostului partener de cuplu. Înainte de a aduce vreo critică, trebuie să vă asiguraţi că o faceţi în interesul propriilor copii, nu pentru satisfacţia dumneavoastră, şi că ceea ce aveţi de spus îi va ajuta, în loc să-i rănească.

Există două situaţii în care renunţarea la frontul comun reprezintă o soluţie bună pentru părinţi. Prima dintre ele este atunci când sunteţi ţinta unor critici răutăcioase.

După luni întregi de certuri, Denise l-a rugat pe soţul ei, Evan, să se mute din casă, iar acesta a făcut întocmai. De câte ori suna ca să vorbească cu fiii lui, Denise prelua apelul şi începea să-l acuze la nesfârşit că era un soţ şi un tată rău. Ceea ce-l deranja cel mai tare pe Evan era faptul că îi auzea pe copii în fundal şi ştia că puteau auzi ce spunea mama lor. Când copiii au venit în vizită la el, a aflat că Denise le spusese că tatăl lor îşi abandonase familia, că nu-i mai păsa de ei şi că era leneş şi prost. Evan a ignorat pur şi simplu aceste comentarii. Era hotărât să nu se coboare la nivelul fostei sale soţii şi să aleagă calea corectă. În plus, ambii îşi doreau custodia copiilor, iar avocatul lui Evan l-a avertizat că, dacă băieţii îl auzeau criticându-le mama, lucrurile nu ar fi arătat deloc bine la proces.

Folosindu-se de câteva dintre tehnicile prezentate în capitolul 6, „Denaturarea realităţii”, Denise a reuşit să-şi manipuleze copiii în aşa fel încât aceştia au început să spună că nu mai doreau să petreacă timp cu tatăl lor. Au declarat că voiau să-l vadă atunci când se simţeau pregătiţi şi că tatăl lor nu trebuia să-i mai oblige să petreacă timp cu el. Cuvintele „vizită forţată” s-au transformat într-un refren obişnuit. În momentul în care a început procesul, copiii erau deja aproape complet înstrăinaţi de tatăl lor.

Nereuşind să adopte o abordare mai activă, Evan nu a putut să-şi apere eficient copiii să nu fie spălaţi pe creier de mama lor. Dar copiii şi tatăl nu au fost singurii care au avut de suferit. Băieţii au început să denigreze întreaga familie a lui Evan, fenomen pe care specialiştii în domeniu îl numesc „răspândirea animozităţii”. Bunicii iubitori şi unchii preferaţi de odinioară erau văzuţi acum ca nişte intruşi nedoriţi.

Încercarea de a învenina relaţia unui copil cu o persoană dragă este considerată de experţi o formă de abuz emoţional. Ca şi în cazul celorlalte forme de abuz, grija noastră principală trebuie să fie aceea de a ne proteja copiii de suferinţe suplimentare. Acesta nu este un moment în care să păstrăm tăcerea. Dar ceea ce trebuie să facem mai exact depinde de motivele şi mijloacele ce se ascund în spatele criticilor distructive, aspecte pe care le vom discuta în capitolele 4-6.

Este posibil să simţim nevoia de a discuta greşelile celuilalt părinte cu copiii noştri chiar şi atunci când acesta nu ne-a vorbit de rău. Frank era un bărbat furios şi deprimat, care mereu se lua de fiica lui, dezaprobând cu duritate comportamentul ei, tipic oricărui copil. Când Gail a uitat să-şi pună haina pe umeraş, Frank a ţipat la ea, reproşându-i că este neglijentă. Gail era prea mică pentru a înţelege că ieşirile violente ale tatălui ei erau simptome ale unei tulburări emoţionale. În schimb, fetiţa a început să se considere un copil rău. Mama ei nu a spus niciodată nimic. Considera că nu trebuie să spui niciodată nimic de rău despre celălalt părinte. Neexprimându-şi opinia despre comportamentul lui Frank, mama lui Gail a contribuit la adâncirea suferinţei fetei.

Toţi părinţii se comportă uneori iraţional, ceea ce poate fi derutant şi tulburător pentru copii. Dacă nu vorbim despre acest comportament, nu îi ajutăm deloc pe copii să-l înţeleagă. Îi lăsăm să facă faţă acestor situaţii cum ştiu ei mai bine. Şi atunci când copiii nu reuşesc să înţeleagă în mod corespunzător comportamentul nostru neplăcut, e posibil să se considere ei înşişi vinovaţi pentru acesta, aşa cum a făcut Gail. Ajutorarea copiilor care se află în aceeaşi postură ca Gail reprezintă a doua situaţie care justifică renunţarea la frontul comun.

Cum să facem diferenţa între criticile constructive şi criticile distructive

În loc de a alege să nu facă nimic, cred că uneori poate fi mai potrivit ca un părinte să recunoască defectele celuilalt părinte şi să-i ajute pe copii să înţeleagă comportamentul acestuia şi să-l vadă în perspectiva corectă. Observaţi că am spus „poate fi mai potrivit”. Putem hotărî dacă acest lucru este mai potrivit sau nu în urma unei evaluări atente şi precise a situaţiei. Dacă nu avem suficientă grijă, putem face la fel de mult rău ca şi părintele pe care îl criticăm. Nevoia de a răspunde în mod eficient la denigrare nu trebuie să ne deschidă niciodată calea către o răzbunare fără limite.

Mai întâi de toate, trebuie să ne asumăm pe deplin responsabilitatea de a ne proteja copiii de stresul inutil şi de comunicările distructive. Unii părinţi nu îşi iau niciodată acest angajament, în timp ce alţii uită de el în harababura creată de dezamăgirea şi furia unei căsnicii ratate. Aceştia permit impulsului de a se lăsa pradă furiei să fie mai puternic decât grija pentru propriii copii. De exemplu, astfel de părinţi îl vorbesc de rău pe fostul soţ în faţa copiilor, fără a ţine deloc cont de faptul că aceştia au nevoie să păstreze o imagine pozitivă a celuilalt părinte. Părinţii din această categorie pot încerca să-şi găsească justificări plauzibile pentru comportamentul lor distructiv, ascunzându-se în spatele unor scuze superficiale, precum: „Nu fac altceva decât să-i spun adevărul despre mama lui” sau „Trebuie să ştie cum este tatăl ei de fapt”.

Înainte de a discuta cu copiii dumneavoastră sau chiar de a menţiona în faţa lor presupusele defecte ale celuilalt părinte, ar trebui să vă analizaţi motivele şi să puneţi în balanţă potenţialele riscuri şi beneficii pentru copii. Dacă o asemenea analiză vi se pare prea laborioasă, dacă nu aveţi suficientă răbdare pentru a evalua în mod critic astfel de aspecte, dacă pur şi simplu vreţi doar să treceţi la partea în care le spuneţi copiilor cât de rău este celălalt părinte, atunci motivele dumneavoastră nu sunt cele potrivite. În loc să vă comportaţi ca un părinte responsabil, nu faceţi altceva decât să vă lăsaţi pradă propriilor capricii. Cel mai probabil, copiii vor avea de suferit, şi nu de câştigat de pe urma dezvăluirilor dumneavoastră.

Unii părinţi nu fac diferenţa între propriile dorinţe şi nevoile copiilor. În esenţă, astfel de părinţi acţionează mânaţi de convingerea că „ceea ce-mi doresc eu trebuie să fie şi ceea ce îşi doresc copiii mei”. Alţi părinţi sunt atât de preocupaţi să învenineze relaţia copiilor cu fostul lor partener, încât nici nu le-ar trece vreodată prin cap să-şi cenzureze dispreţul faţă de celălalt părinte. Nu-şi doresc decât ca ura pe care o simt să fie împărtăşită şi de copii. Vom discuta mai mult despre aceste comportamente în capitolul 4, „Motive perfide”.

De multe ori, nici părinţii bine intenţionaţi nu ştiu sigur când să-l critice pe celălalt părinte şi când să tacă. Soţii separaţi şi divorţaţi se confruntă cu multe sentimente de furie, frică, nesiguranţă şi durere, fiind adesea tentaţi, ca orice om, să-şi exprime toate aceste trăiri într-un mod distructiv şi iraţional. Este o adevărată provocare pentru ei să reziste acestei ispite şi, uneori, cedează.

Majoritatea copiilor pot face faţă greşelilor şi erorilor de judecată izolate ale părinţilor. Greşelile repetate îi pot răni însă pe copii, mai ales când se transformă într-un tipar comportamental ce devine obişnuinţă. Următorul test este un instrument util, pe care părinţii îl pot folosi pentru a aprecia dacă criticile lor sunt susceptibile să le facă bine sau rău copiilor.

TESTUL WARSHAK

Când vă confruntaţi cu impulsul de a-l pune pe celălalt părinte sau pe unul dintre bunici într-o lumină proastă, reflectaţi cu atenţie asupra motivelor. Următoarele cinci întrebări vă vor ajuta să nu vă amăgiţi, să scoateţi la iveală motivele iraţionale care v-ar putea alimenta comportamentul şi să vă concentraţi atenţia asupra a ceea ce este cu adevărat bine pentru copiii dumneavoastră. Bineînţeles, este de preferat să reexaminaţi întrebările înainte de a-i expune pe copii la criticile ce îi vizează pe cei pe care îi îndrăgesc. Cu cât veţi face asta mai bine, cu atât veţi evita transmiterea unor informaţii distructive. Totuşi, erorile de judecată sunt inevitabile. Orice despărţire implică astfel de momente. Acest test vă poate reaminti să fiţi atent la ceea ce spuneţi. Când comiteţi greşeli, revederea acestor întrebări vă poate întări hotărârea de a vă descurca mai bine în viitor. Dacă credeţi că sunteţi ţinta denigrărilor, atunci întrebările care urmează vă vor ajuta să înţelegeţi ce este în neregulă cu comportamentul fostului dumneavoastră partener de viaţă.

Testul impune un standard ridicat cu ajutorul căruia părinţii pot să evalueze felul cum s-au comportat în trecut şi cum se vor comporta în viitor. Cu cât părinţii se apropie mai mult de acest standard, cu atât vor reuşi să-şi protejeze mai bine copiii de efectele nocive ale acrimoniei.

1. Care este motivul real pentru care aleg să dezvălui aceste informaţii copiilor mei?

E posibil să vă vină în minte mai multe motive. Dar, dacă vreunul dintre acestea nu implică preocuparea pentru interesul lor, trebuie să vă gândiţi din nou dacă copiii vor avea cu adevărat vreun beneficiu de pe urma dezvăluirilor dumneavoastră. Dacă totuşi decideţi să vorbiţi cu copiii, va trebui să vă asiguraţi că o faceţi astfel încât unicul scop să fie slujirea interesului lor şi că nu aveţi motive ascunse, precum răzbunarea, nevoia de a vă simţi superior sau eliminarea sentimentului de vinovăţie.

2. Sunt copiii mei răniţi de comportamentul pe care intenţionez să-l critic? Sau îi afectează în vreun fel faptul că nu posedă informaţia pe care sunt pe punctul de a le-o dezvălui?

Este posibil să fiţi nemulţumit pe bună dreptate de felul în care se poartă fostul soţ, dar nu aveţi niciun motiv să le spuneţi acest lucru copiilor dumneavoastră dacă ei nu sunt afectaţi de comportamentul în cauză. De exemplu, un bărbat dorea să le spună copiilor lui, crescuţi în religia catolică, despre avortul pe care îl făcuse mama lor cu câţiva ani în urmă. Insista că aveau dreptul să cunoască adevărul. Dar când a fost întrebat cum anume erau afectaţi copiii de faptul că nu deţineau această informaţie, bărbatul nu a ştiut ce să răspundă.

3. În ce fel îi va ajuta pe copii să audă ceea ce sunt pe punctul de a le dezvălui?

Chiar dacă copiii sunt afectaţi de comportamentul celuilalt părinte, înainte de a discuta cu ei despre acest aspect, trebuie să fiţi absolut convins că dezvăluirile dumneavoastră vor avea un efect benefic asupra lor. O femeie considera că fostul ei soţ nu a fost prea darnic când şi-au împărţit bunurile după divorţ. Era conştientă că o sumă mai mare de bani i-ar fi permis să le asigure un trai mai bun copiilor. Dar a decis să nu se plângă în faţa acestora de tatăl lor, pentru că nu-şi dădea seama cu ce îi va ajuta să ştie că ea îl considera un zgârcit. În plus, copiii nu puteau face nimic pentru a schimba situaţia. Dezvăluirile ei nu ar fi făcut decât să-i plaseze pe copii în mijlocul unui conflict între adulţi şi, cel mai probabil, să le ştirbească respectul pentru tatăl lor.

4. Posibilele beneficii legate de dezvăluirea informaţiei atârnă mai greu în balanţă decât riscurile?

Există multe situaţii în care credem că dezvăluirile noastre ar putea fi în beneficiul copiilor, dar, în acelaşi timp, ne gândim şi că le-ar putea crea probleme. O discuţie onestă despre defectele celuilalt părinte i-ar putea ajuta pe copii să aibă aşteptări mai realiste. Dar totodată ar putea distruge imaginea idealizată pe care o au asupra acelui părinte înainte ca ei să fie pregătiţi să renunţe la ea. Sau ar putea conduce la amplificarea conflictului în relaţia părinte-copil. Dacă, după ce aţi analizat cu atenţie beneficiile şi riscurile, decideţi să-i aduceţi critici celuilalt părinte în faţa copiilor, va trebui să faceţi acest lucru în aşa fel încât să maximizaţi efectele pozitive şi să le minimalizaţi pe cele nocive. Următoarea întrebare vă va ajuta să atingeţi acest obiectiv.

5. Dacă aş avea în continuare o căsnicie fericită cu fostul partener de viaţă şi aş vrea să protejez relaţia copiilor cu acesta, cum aş aborda situaţia?

Această întrebare vă ajută să conştientizaţi mai bine ceea ce simţiţi, astfel încât informaţiile pe care le transmiteţi copiilor şi felul în care o faceţi să nu fie influenţate de motive iraţionale. Vă provoacă să alegeţi calea cea mai constructivă. Dacă în cadrul unei căsnicii fericite nu aţi fi vrut ca aceste informaţii să ajungă la copii, de ce credeţi că acum ar avea nevoie să le afle? Iar dacă, în aceeaşi situaţie ipotetică, aţi fi identificat o cale de discutare a problemelor care să fi minimalizat efectele negative asupra relaţiei dintre copii şi celălalt părinte şi care să nu fi subminat respectul şi consideraţia copiilor faţă de acesta, aceeaşi discreţie este necesară şi după divorţ.

Amintiţi-vă că este uşor să ne păcălim pe noi înşine şi să ne spunem că denigrarea celuilalt părinte este justificată. Din cauza potenţialelor riscuri la care ne expunem copiii, ar trebui să fim absolut convinşi că ceea ce spunem şi felul cum o facem îndeplinesc cerinţele testului compus din cele cinci întrebări.

Dar ce facem când nu suntem siguri dacă să includem sau nu o anumită observaţie sau opinie în conversaţia noastră cu copiii? Iată o regulă simplă care trebuie respectată: când aveţi dubii asupra unui aspect, eliminaţi-l din discuţie.

Aplicaţiile testului

Pentru a ilustra modul în care putem folosi testul de mai sus, haideţi să analizăm două scenarii tipice, care îi determină adesea pe părinţii divorţaţi să-şi critice foştii soţi în faţa copiilor: (1) reacţia pe care o are un părinte când celălalt părinte întârzie mereu şi (2) explicarea motivelor pentru care s-a ajuns la divorţ.

Un tată întârzie tot timpul când vine să-şi ia copiii. Acest lucru îi perturbă mereu programul fostei sale soţii. După ce astfel de episoade se tot repetă, femeia ar putea fi tentată să-l critice în faţa copiilor, spunându-le lucruri precum: „Nu poţi niciodată să te bazezi pe tatăl vostru”, „Este atât de lipsit de responsabilitate” sau „Tatălui vostru îi pasă mai mult de iubita lui decât de voi”.

Când mama din exemplul nostru îşi pune prima întrebare din test – Care este motivul real pentru care aleg să dezvălui aceste informaţii copiilor mei? –, îşi dă seama că motivele sunt amestecate. Pe de o parte, îi compătimeşte pe copii şi e furioasă pe bărbatul care i-a dezamăgit. Pe de altă parte, este mânioasă că fostul soţ nu ţine cont de nevoile ei. Conchide că grija ei pentru copii este autentică, dar şi că, dacă decide să vorbească cu copiii despre faptul că tatăl lor întârzie, va trebui să fie atentă să nu permită furiei pe care o simte faţă de fostul soţ să influenţeze felul în care gestionează situaţia.

Apoi se întreabă: Sunt copiii mei răniţi de comportamentul pe care intenţionez să-l critic? Da, sunt. În mod constant, copiii rămân dezamăgiţi atunci când tatăl lor nu ajunge la timp şi sunt îngrijoraţi că într-o zi nu va mai veni deloc. Nu numai că sunt dezamăgiţi şi îngrijoraţi, dar ar putea presupune că tatăl lor întârzie deoarece nu sunt suficient de importanţi pentru el. Acest lucru le-ar putea afecta respectul de sine.

Următoarea întrebare este: În ce fel îi va ajuta pe copii să audă ceea ce sunt pe punctul de a le dezvălui? I-ar putea ajuta să aibă o atitudine diferită în timp ce îşi aşteaptă tatăl, astfel încât să nu fie prea dezamăgiţi şi îngrijoraţi. Dacă problema este discutată în mod deschis, mama i-ar putea ajuta să găsească o cale sănătoasă de a face faţă faptului că tatăl lor nu ajunge la timp. De asemenea, i-ar putea ajuta să privească comportamentul tatălui lor într-un mod obiectiv, astfel încât acţiunile lui să nu fie corelate cu valoarea pe care le-o acordă copiilor.

Întrebarea numărul 4 este: Posibilele beneficii legate de dezvăluirea informaţiei atârnă mai greu în balanţă decât riscurile? Riscurile sunt reprezentate de disconfortul pe care l-ar putea resimţi copiii când mama le critică tatăl. Criticile mamei ar putea provoca răni mai adânci decât întârzierea tatălui. Cu toate acestea, mama le poate fi de ajutor dacă îşi alege cuvintele cu grijă, minimalizând în acelaşi timp riscul de a le produce şi mai mult stres. Este foarte important să ţineţi cont de vârsta copilului dumneavoastră atunci când hotărâţi ce îi veţi spune şi cum anume o veţi face. De exemplu, unii copii pot fi prea mici sau prea imaturi pentru a beneficia de pe urma unei astfel de discuţii.

Întrebarea care o ajută pe mamă cel mai mult este a cincea: Dacă aş avea în continuare o căsnicie fericită cu fostul partener de viaţă şi aş vrea să protejez relaţia copiilor cu acesta, cum aş aborda situaţia? Întrebarea o forţează să identifice cea mai bună cale de a discuta problema cu copiii ei. Îşi dă seama de fapt că a gestionat în mod diferit aceeaşi situaţie atunci când era căsătorită. Şi nu poate găsi niciun motiv pentru care nu ar face la fel şi acum. În timpul căsniciei era mereu supărată că soţul întârzia. Dar copiii au fost întotdeauna mult mai toleranţi cu privire la acest aspect. Fiindcă veni vorba, acest lucru este valabil în general: copiii sunt mai capabili şi mai dispuşi să tolereze defectele părinţilor decât sunt soţii unul faţă de celălalt.

Judecând lucrurile din această perspectivă, mama realizează că nu îi va ajuta cu nimic pe copii să o audă numindu-l pe tatăl lor iresponsabil şi egoist. Ba chiar le-ar putea submina respectul faţă de tatăl lor. În schimb, le spune: „Poate aţi observat că tata întârzie de obicei. Ştiu că îi place să-şi petreacă timpul cu voi, dar tata obişnuieşte să întârzie adesea, chiar şi atunci când trebuie să ajungă în locuri importante pentru el. Mulţi oameni întâmpină dificultăţi când e vorba să ajungă undeva la timp. Mi-aş dori ca tatăl vostru să nu aibă această problemă, dar nu trebuie să facem din ţânţar armăsar. În loc să staţi de fiecare dată lângă uşă şi să-l aşteptaţi, mai bine găsiţi-vă o activitate care să vă ţină ocupaţi, fără să vă mai gândiţi cât e ceasul. Astfel, nu veţi mai fi atât de îngrijoraţi. Ştiţi că vine întotdeauna şi apoi vă simţiţi minunat împreună”. Nu ar fi fost greşit nici dacă i-ar fi încurajat să-i spună tatălui lor ce simt atunci când întârzie.

Niciuna dintre discuţiile de mai sus nu este menită să justifice întârzierea tatălui sau să minimalizeze modul nepăsător în care s-a comportat. Fosta soţie avea motive îndreptăţite să fie supărată pentru modul iresponsabil în care tatăl a gestionat problema timpului petrecut cu copiii. Comportamentul său i-a rănit pe copii şi a afectat programul stabilit dinainte al fostei soţii. Timpul este preţios, mai ales pentru un părinte care îşi creşte singur copiii.

Această mamă merită respectul nostru pentru că a abordat situaţia într-un mod constructiv. A cântărit cu grijă nevoia copiilor săi de a-şi respecta şi admira tatăl şi, pe de altă parte, nevoia lor de a primi ajutor pentru a gestiona întârzierile acestuia. Nu a permis ca resentimentele ei să-i dicteze comportamentul. Astfel a reuşit să rămână concentrată pe aspectul cel mai important pentru ea – binele propriilor copii.

•

O provocare mult mai dificilă pentru părinţi este să le explice copiilor motivele care au condus la divorţ. Copiii vor întreba de ce s-a ajuns la aşa ceva; ei merită şi au nevoie de o explicaţie care să ţină cont de maturitatea lor intelectuală şi emoţională. În unele situaţii, motivele ce au dus la divorţ includ fapte care îi vor face pe copii să-l considere pe unul dintre părinţi mai responsabil pentru despărţire decât celălalt. În timp ce scriu acest capitol, ofer consultanţă într-un astfel de caz. Mama a rămas însărcinată în urma unei aventuri extraconjugale şi a decis să-şi părăsească soţul şi cei trei fii şi să se mute în alt oraş pentru a se căsători cu amantul. Bineînţeles, copiii ştiu ce a făcut mama lor. Şi sunt predispuşi să o considere vinovată pentru divorţ. Dar, chiar şi în această situaţie, informaţia poate fi transmisă copiilor astfel încât să nu-i încurajeze să-şi respingă mama. Fără a trece cu vederea comportamentul acesteia, tatăl poate să le explice fiilor săi că nu a fost capabil să o facă pe mama lor suficient de fericită încât să rămână căsătorită cu el.

Dacă ne simţim nedreptăţiţi sau dacă nu ne dorim divorţul, e posibil să fim tentaţi să le spunem copiilor că despărţirea se produce exclusiv din vina celuilalt părinte. Căutarea motivelor de la prima întrebare a testului ne dezvăluie de obicei faptul că dorinţa de a pune divorţul numai pe seama celuilalt părinte are mai mult de-a face cu nevoile noastre decât cu ale copiilor noştri.

Există cel puţin trei motive care ne impulsionează să-l învinovăţim pe celălalt. În primul rând, nu dorim să ne asumăm nicio vină. Nu vrem să acceptăm că suntem responsabili pentru eşecul căsniciei noastre. Nu dorim ca furia copiilor să fie îndreptată către noi şi nu vrem să ne simţim vinovaţi că i-am rănit. În al doilea rând, vrem să avem parte de compasiunea şi înţelegerea copiilor noştri. Şi, în al treilea rând, vrem să ne pedepsim fostul soţ. Transformându-l în personajul negativ, ne manipulăm copiii astfel încât să fie supăraţi pe celălalt părinte şi chiar să se întoarcă împotriva lui.

Prin urmare, mesajul că fostul soţ este responsabil pentru divorţ conţine trei cereri ascunse: „Nu fiţi supăraţi pe mine! Compătimiţi-mă! Alăturaţi-vă mie şi haideţi să fim furioşi pe celălalt părinte!”. Niciuna dintre ele nu aduce vreun beneficiu copiilor noştri.

Pentru a explica şi mai bine lucrurile: mulţi oameni greşesc atunci când îl învinuiesc doar pe fostul soţ pentru eşecul unei căsnicii. Chiar dacă ideea iniţială a divorţului nu le-a aparţinut, în majoritatea cazurilor ambii parteneri au contribuit la deteriorarea căsniciei.

Astfel, un răspuns onest la prima întrebare a testului ne avertizează că am putea fi pe punctul de a ceda impulsurilor noastre distructive sub pretextul că ne ajutăm copiii. Nici a doua întrebare nu oferă vreo justificare pentru a le spune copiilor că vina pentru divorţ o poartă exclusiv celălalt părinte: cum putem afirma că vor fi afectaţi dacă nu vor auzi aşa ceva? Şi, ca răspuns la întrebarea a treia, este greu de găsit vreun beneficiu clar pe care l-ar avea copiii dacă ar auzi că celălalt părinte este singurul vinovat. (Ceea ce nu înseamnă că nu trebuie să le oferim copiilor o explicaţie pentru divorţ.) Răspunsul la cea de-a patra întrebare, referitoare la beneficiile şi riscurile dezvăluirilor propuse, ne sileşte să recunoaştem că învinuirea celuilalt părinte nu îi ajută în niciun fel pe copii să facă faţă divorţului, ci, din contra, îi pune într-o situaţie riscantă. Este posibil ca furia noastră să fie împărtăşită şi de copii. Iar acest lucru nu face decât să aducă o tensiune inutilă în relaţia acestora cu celălalt părinte, împiedicându-i astfel să se adapteze la realitatea divorţului.

Întrebarea a cincea ne ajută să identificăm tipul de explicaţie care să răspundă cel mai bine nevoilor copiilor noştri şi care să le protejeze relaţia cu ambii părinţi. Există mai multe explicaţii posibile, în funcţie de circumstanţele conflictului conjugal. Dar cele mai utile dintre ele vor evita plasarea responsabilităţii pe umerii unui singur părinte. Copiii vor afla că părinţii lor au decis să pună capăt căsniciei. Li s-ar putea spune că părinţii nu se înţeleg şi că nu mai sunt fericiţi împreună. Ar putea afla chiar şi de relaţii extraconjugale. Dar li se va explica faptul că divorţul nu are loc din cauza lor. Şi nu li se va cere să treacă într-o tabără sau alta în acest conflict. Niciunul dintre părinţi nu trebuie să devină pentru ei „personajul negativ”.

•

Înţelegerea adevăratelor noastre motive, scopul primei întrebări, reprezintă cheia succesului în ceea ce priveşte gestionarea echilibrului delicat dintre criticile constructive şi cele distructive. Dar este uşor să ne păcălim. Putem să nu mai fim conştienţi de intenţiile răutăcioase, dacă le ascundem în spatele unor justificări ce par nobile. Alice Miller a arătat cum părinţii îşi abuzează copiii în cele mai cumplite moduri, spunându-le: „Asta este spre binele tău”.

Pentru a elimina astfel de justificări, ar fi util să analizaţi motivele perfide discutate în capitolul al patrulea. Întrebaţi-vă dacă vreunul dintre aceste motive ar putea să vă influenţeze decizia de a-l prezenta pe fostul soţ sau pe un bunic într-o lumină defavorabilă. V-ar putea fi de ajutor să discutaţi intenţiile dumneavoastră cu un prieten despre care credeţi că poate fi obiectiv. Fiţi onest. În loc să respingeţi imediat posibilitatea de a fi mânat de motive ascunse, fiţi deschis, pentru a putea detecta chiar şi cel mai neînsemnat indiciu al prezenţei lor. Acest efort va da roade. Cu cât suntem mai conştienţi de adevăratele noastre sentimente, cu atât le putem exprima mai bine. Când nu mai putem controla ceea ce simţim, posibilitatea de a acţiona distructiv şi de a sabota relaţia copiilor noştri cu cei dragi este mult mai mare.

•

Divorţul reprezintă una dintre cele mai grele etape ale vieţii. Este un episod dureros pentru soţul care doreşte separarea, pentru partenerul care se simte respins, dar şi pentru copii.

Îl putem înţelege şi compătimi pe soţul care se simte nedreptăţit şi doreşte să se răzbune, pe cel care este copleşit de îngrijorare la gândul că şi-ar putea pierde copiii sau pe cel care preferă să uite că mariajul său a existat vreodată. Dar este inacceptabil să te foloseşti de copii pentru a te răzbuna, pentru a face faţă îngrijorării sau pentru a şterge trecutul. Părinţii trebuie să se ridice la standarde mai înalte. Trebuie să aibă curajul de a înfrunta suferinţa pe care o provoacă propriilor copii. Trebuie să-şi onoreze misiunea de a apăra interesele copiilor, chiar şi atunci când cele mai întunecate sentimente îi pot împiedica să realizeze că îşi trădează copiii. Trebuie să închidă ermetic recipientul cu otrava divorţului. Sunt datori să facă acest lucru pentru copiii lor.