© 2017, 2019 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6994-3

ISBN PDF: 978-973-46-6995-0

ISBN print: 978-973-46-7714-6

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Iulia Şchiopu, Visul lui Alice

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DOINA RUŞTI, scriitoare de top a literaturii române contemporane, unanim apreciată pentru forţa epică, pentru originalitatea şi erudiţia romanelor sale, premiată şi tradusă în numeroase limbi, este autoarea a zece romane, între care amintim: Fantoma din moară (2008, 2017), Manuscrisul fanariot (2015, 2016), Lizoanca la 11 ani (2009, reeditat în 2017 la Editura Polirom cu titlul Lizoanca), Zogru (2006, 2013) şi Mâţa Vinerii (2017, 2018).

Doina Ruşti trăieşte în Bucureşti, este profesor universitar şi scenarist.

Pagină web: http://doinarusti.ro

David

1

Sjøgata este încă pustie. Momentul ăsta din zi îmi place maxim. Să merg cu gluga trasă pe frunte, fără să mă grăbesc, şi să simt un fir de fum, înghiţit de aburii serii.

În cafenea sunt două tipe care-şi fac confidenţe. Îmi iau un ceai şi-o prăjitură cu mere. Pe ecranul TV-ului ochii ştiristei se lărgesc periodic. Un politician străin e în vizită la Oslo. Pe ecran sunt scrise numele lui şi ţara. Cafeneaua se-nceţoşează, iar lumea se preface iarăşi în jeleu. Credeam c-am scăpat, dar a fost suficient un cuvânt ca să mă aducă din nou în sosul cleios care e partea întunecată a vieţii mele. Cum mă trezesc, înainte de-a pune mâna pe telecomanda de storuri, mintea mi se umple de o cremă cenuşie, toxică. Pe vremea liceului am avut o perioadă în care fumam. În special seara, ieşeam de la ore şi încălecam bicicleta, fără să spun cuiva la revedere, fără să privesc după fustele înfoiate ale fetelor. Aveam şosete albe, care se vedeau din ginşi exact cât trebuie, şi o geacă roşie pe care nu mi-o scoteam aproape niciodată. Pedalam repede, cu disperare, până pe dig, unde îmi aprindeam ţigara, singur, fără vreun îndemn. Nu voiam să mă măsor cu cineva ori să mă dau mare, ci pur şi simplu fumam cu pasiune şi cu suferinţă, având în fiecare clipă în minte faţa maică-mii. Şi, pe măsură ce trăgeam în plămâni fumul greu, pe măsură ce nasul mi se îmbiba cu acel miros de grajduri şi de cearşafuri în care s-au iubit câteva generaţii de disparaţi, în clipa aia de intensă libertate şi de plăcere, o vedeam pe mama, cum se zice, cu durerea ei de mamă, mâhnită până în măduva oaselor. Şi orice urmă de plăcere se împietrea, ca să aibă de unde să se facă ţărână, intrată în plămânii mei şi în miezul euforiei mele de fumător. Amestecul ăsta dureros de plăcere şi de vinovăţie îl am astăzi, de două sute de ori pe zi, când în sufletul meu coboară clisa de fiere care se numeşte Alisa. Cum mă scol, înainte de-a trage storurile, ea e acolo, albă şi neagră, ca un neg pe care n-ai curajul să-l extirpi. Ronţăi pâinea prăjită, iar cu fiecare înghiţitură intră în mine şi Alisa, imposibil de scos din fibra feliei de pâine. Spăl ceaşca, întotdeauna cu insistenţă, iar când o aşez în dulap este iarăşi acoperită cu faţa Alisei.

De câte ori ies din casă am sentimentul că am scăpat de ea. În fiecare zi îmi spun: ziua asta o să fie fără Alisa! Îmi aleg din timp subiecte la care să mă gândesc cât trag de fiare, căci mai ales la sală încerc să mă descotorosesc de ea, să mă gândesc la lucruri frumoase, la teme mari, la poveştile pe care încă nu le-a scris nimeni. Dar de fiecare dată sfârşesc împotmolit în aceeaşi marmeladă otrăvită în care creierul meu se sufocă, în aceeaşi maioneză făcută din milioane de Alise pe care un extraterestru glumeţ le-a ţinut în venin de şarpe.

În televizorul cafenelei ştirile curg în viteză, însă ochii mei, adevăraţii mei ochi îngropaţi în cristalinul celor vizibili, ochii mei perverşi, dinăuntru, toacă mărunt o singură informaţie. Un tip dintr-o ţară îndepărtată se află la Oslo, iar pe harta Europei pentru mine nu există decât ţări vecine cu mine sau vecine cu ea. Papiţoiul zâmbitor, care a defilat o secundă pe ecran, e mai aproape de Alisa decât de mine. Iar un simplu cuvânt ca acesta reface firele rupte cu jumătate de oră înainte, aducându-mi în memorie escala mea la Bucureşti, înainte de a intra pentru totdeauna în ceaţa otrăvită, în acest nor narcotic care este Alisa.

2

Ies în stradă, hotărât să nu mă mai gândesc la ea. Totul este alb şi pustiu. Luminile oraşului îmi fac bine, ca o fotografie sepia cu bunicul meu. Din depărtare foşnesc florile apelor. Vorba vine. Numai eu le aud, iar asta îmi dă încredere în seara care abia începe. Nopţile în Mosjøen sunt făcute din aripi şi din foiala fiordurilor. Mai ales iarna.

Un Mercedes se opreşte lângă mine şi încerc să privesc pe deasupra lui cu indiferenţă, deşi valul unei presimţiri mă opreşte deja pe trotuar. O secundă mai târziu o văd pe Vilma. Aproape că uitasem de ea. Fata de la Vreme. Nici ea nu e prea fericită să mă vadă, totuşi mă întreabă ce mai fac.

— Nu ne-am văzut de doi ani, nu-i aşa, David?

— Cam aşa.

— Ia, spune-mi, câte femei ai făcut să plângă în timpul ăsta?

Zâmbesc, deşi gluma mi se pare cam amară. Vilma are o privire lucrată, de om care trăieşte pe sticlă. Chiar şi-aşa, cu fesul tras pe frunte, continuă să joace.

— Mai eşti la noi? Stai aşa, c-am auzit recent de tine! Ai făcut un film care a luat o grămadă de premii! Vezi că ştiu?

Oricât aş vrea să mă ţin tare, atenţia ei mă înmoaie.

— Hai să ne facem o poză, Vilma!

Scot telefonul şi, înainte să-i aud părerea, îmi scot mănuşa şi clicăi de două ori.

— Oho, nu e rău, comentez eu, iar Vilma mă aprobă. O s-o pun pe Facebook! Uite, să ne-amintim de întâlnire!

— Aşa să faci, David! mă încurajează ea, apoi ne despărţim firesc, ca şi cum din acel moment ar urma să ne vedem zilnic. Nu-i cer telefonul. Nu mă întreabă pe unde mă mai învârt.

E un selfie reuşit. Am avut grijă s-o bag pe ea în faţă, în aşa fel încât mie nu mi se văd decât ochii de motan satisfăcut. Nu e o poză, ci un adevărat noroc pentru o seară care se anunţa aridă. Până acasă îmi trec prin minte un milion de fraze. Nimic nu mi se pare potrivit. Nimic nu mă încântă. Oricum nu scriu pe drum. Nu pot s-o risipesc pe Vilma aşa, fără creier! Este o ofrandă care merită exploatată la maxim. Am nevoie de tot confortul.

Mă aşez în fotoliu, caut MTV-ul şi-mi aduc o Hansa.

Pe Facebook e ceva mişcare. Aş putea să intru pe pagina Alisei, dar mă abţin. În seara asta am nevoie de toată demnitatea. Urc poza şi scriu: Iubiri vechi. Apoi îmi trece prin creier faţa ofensată a Vilmei şi renunţ. Aş putea s-o sun pe Elaine şi să mă pozez cu ea ca să pot să scriu, pe bune, iubiri vechi. Dar asta ar însemna s-o suport până mâine-dimineaţă. Or, aici nu este vorba despre ea. Sau despre altcineva. În clisa mea de caramel topit nu e loc pentru nimeni. Nu încape nicio femeie. Sunt prins ca un burete într-o chiuvetă de vase murdare. Sunt un lup într-o cuşcă. Împotmolit în Alisa. Respirând numai pentru Alisa. Sunt un mic dumicat înghiţit de Alisa.

Şterg textul şi scriu simplu: Seara, pe Sjøgata. Cum postez, simt în sânge ghimpele perfid care îmi spune fără dubii că Alisa e pe Facebook. O văd aplecată peste telefon, Samsung-ul auriu, ţinut între arătător şi degetul mare. La ea abia mai licăre o dâră de lumină, căci ziua se termină la apus. E probabil pe stradă, uitându-se la gura Vilmei, cercetându-mi ochii. Un moment sunt satisfăcut, deşi ventriculele mi se dilată ca să încapă în ele două Alise mici, iar în gât mi se strânge cu viteză nemulţumirea. Deşi e acolo şi-o simt şi pot să jur că e lipită de poza mea, n-o să scoată niciun cuvânt, n-o să-mi scrie niciun mesaj. Nici măcar un nenorocit de emoticon n-o să primesc de la ea. Mă vede şi mă urăşte, în tăcerea ei otrăvită, în care eu sunt nevoit să trăiesc. Viaţa mea, care mă doare, se numeşte Alisa.

3

Nu pot să spun că nopţile-mi sunt curate. Dorm puţin şi iepureşte. În copilărie trebuia să mă trezească mama. Nu era dimineaţă în care să nu tragă de mine, chemând în ajutor toţi sfinţii, iar uneori pe însuşi Wilhelm Cuceritorul. Primul lucru pe care îl vedeam erau ochii ei exasperaţi de nesimţirea mea. Stătea aplecată deasupra patului, vorbind continuu:

— David, David, cine se trezeşte târziu nu face nimic în viaţă!

Cam astea erau cuvintele ei. De fiecare dată mă punea să-i promit că n-o să pierd timpul şi pe urmă îmi spunea:

— Bagă de seamă, David, mi-ai promis! Să nu uiţi!

Bineînţeles, uitam imediat ce încălecam bicicleta. Dar, cu toată aversiunea pentru cicălelile ei, în străfundul fiinţei îmi rămânea ceva, un fel de ochi aţintit asupra acţiunilor mele, încât, fără să ştiu, m-am transformat cu timpul într-un mare preţuitor al promisiunilor. Când mă întreabă cineva de ce este atât de greu să ai încredere în oameni, răspund întotdeauna cu o întrebare: de ce este atât de greu să-ţi ţii o promisiune? Sunt două lucruri legate în aceeaşi batistă.

Azi-dimineaţă m-am trezit cu un cuvânt în minte, unul dintre cele care par să fi scormonit jumătate din maţele lumii, un fel de cârtiţă supărată şi atât de rezistentă, încât n-au omorât-o nici bâtele ţăranilor, nici pickhammer-ul asfalturilor. Mă scol din aşternut şi caut laptopul, lăsat pe jos, cândva în noaptea trecută. Deschid fişierul şi scriu repede, ca să nu-l uit: kiraw. Aşa, scris cu Times, nu mai pare fioros. Totuşi în el vibrează încă otrava unei zile în a cărei lumină decolorată se leagă fir cu fir silueta Alisei, în culorile şterse şi amare ale oricărei amintiri. Nu mai ştiu sigur dacă la ea l-am auzit, dar sună ca acele cuvinte primejdioase, marca Alisa. Avea momente în care din ochi îi ţâşneau săgeţi, iar pe gură-i năvăleau cuvinte care în mod cert erau îndreptate împotriva mea. Nu înţelegeam ce spune, dar le simţeam ostilitatea. Kiraw e un fel de şarpe care te face să te iei după el, iar eu ştiu că, dacă-l urmez, ajung iarăşi în subsolul imund, acolo unde fiecare fir de praf poartă numele Alisei. Să nu credeţi că e o hrubă! E mai mult un demisol, ca parcarea din mall-uri, numai că în loc de maşini stau aliniate faptele ei, feţele ei iubite şi detestate, căci odată cu Alisa apar toate înfăţişările ei, de la cea care povesteşte în lumina caldă de la TVM până la cea plânsă din Aeroportul Trondheim. Iar între clădirea unei televiziuni obscure şi aeroportul norvegian încape toată povestea mea de iubire.

De câte ori intru în aeroportul ăla, mi se face rău, năvăleşte peste mine ziua de sticlă.

Ar fi putut să fie o zi frumoasă, dacă n-ar fi fost SMS-ul de la Julia, ultimul dintre ele, poate al zecelea pe ziua respectivă, pentru că dimineaţa mă trezea trompeta mesageriei, pe care Alisa adora s-o audă. Voia să nu piardă niciun semn de la această Julia, pe care o şi vedeam, umbră pânditoare, agăţată de tavan, fără ochi, fără gură, fără nas, ca orice fantomă, făcută doar din făina spulberată de vânt. Îi auzeam chemările transformate în mesaje, pe care Alisa le citea din oră în oră, cu aerul enigmatic al cuiva care e prins într-o legătură imposibil de povestit, pe care nicio minte profană, cum era a mea, n-ar fi putut s-o înţeleagă. Julia era cea mai importantă persoană, era confidenta, era prietena fără de care nu putea să înceapă nicio zi. Întindeam mâna să-i simt între degete părul, să-i ating puţin urechea şi se scutura oripilată, ca şi cum aş fi atins chiar gura Juliei ori aş fi atenuat cu degetul meu frazele aşternute în cutia chatului. Julia era intangibilă, iar cuvintele ei erau flori roşii din care ţâşnea ambră şi în care dormeau milioane de bondari gata s-o apere pe Alisa de orice intrus, de mine sau de orice primejdie. Iar Mosjøen-ul era înţesat de vampiri, de balauri şi de umbre înfricoşătoare care îi aduceau Alisei lacrimi în ochi, pregătite să se reverse la cea mai mică intervenţie a mea. Dacă aş fi întrebat-o ce scrie Julia, cu siguranţă lacrimile i s-ar fi rostogolit pe obraz arzându-i pielea, făcându-mă să sufăr odată cu ea, căci fiecare durere a Alisei era şi durerea mea, îmi trecea prin muşchiul inimii ca un cuţit de râşniţă, mă făcea să-mi pară rău nu doar pentru că deschisesem gura, ci şi pentru că îndrăznisem să mă nasc.

A-nceput să plângă înainte s-o întreb ceva, aşa că, fără să mă mai gândesc, fără să-mi mai iau precauţii, m-am repezit s-o strâng în braţe, să-i oblojesc rana care se deschisese acolo, sub privirile mele, şi s-o întreb sugrumat eu însumi de o emoţie care mă cucerise instantaneu, s-o întreb ce-i scrisese, despre ce era vorba, ce catastrofă mondială căzuse peste noi.

Continuând să plângă, s-a ridicat şi, în loc de răspuns, a scos geamantanul. De câte ori se apropia de obiectul ăsta, mi se făcea rău, o şi vedeam târându-l prin aeroport, ridicându-l în locul pentru bagaje, zburând peste Europa, ca un fluture pe care ştii că vara viitoare n-o să-l mai vezi.

— Ce s-a-ntâmplat, Alisa? Spune-mi, iubito, e ceva rău cu ai tăi? Ai primit o veste proastă?

Continua să-şi strângă lucrurile, adunându-şi din când în când părul cu o singură mână, atât cât să-i văd numai o clipă faţa, luminată şi plânsă, ca apoi să-i dea drumul, să cadă iarăşi, suplu şi indiferent, peste ochii înlăcrimaţi.

— Nu înţelegi! Tu nu înţelegi, David!

— Ce, iubito? Spune-mi şi abia după aceea o să vezi dacă înţeleg sau nu!

— E complicat, David! Vreau să plec!

— Te rog, Alisa, spune-mi odată! Nu mă mai trata ca pe-un sfertodoct!

Dar Alisa ura confesiunile, ura discuţiile, ura tot ceea ce-ar fi putut să mă lămurească. Pentru ea nu existau decât deciziile care, fiind decizii, nu puteau fi comentate. În cuprinsul acelui mesaj, scris de arătătorul fantomatic al Juliei, se aflau toate motivele unor acţiuni viitoare, la care, ce e drept, nu eram obligat să iau parte. Dar nici nu puteam să-mi văd mai departe de programul meu. Ce lucru din lumea asta mai avea importanţă, când Alisa deja hotărâse să plece spre Trondheim?!

4

O oră mai târziu eram în avion, îndepărtându-ne de Mosjøen.

— Uite, ăsta este biletul pe care îl vei folosi de la Trondheim la Oslo, iar astea două pentru mai departe.

— Mulţumesc, David! Îţi voi înapoia banii, cât de repede pot.

Mai ales când vorbea despre bani avea o faţă suavă. Nu voiam să plece. Nu ştiam de ce pleca.

— Te mai întorci?

— Nu ştiu, David, zău, nu ştiu acum! Viaţa mea e varză!

Îşi făcea check-in-ul, iar eu priveam automatul ca pe un om în stare să-mi simtă tristeţea. Alisa nu vorbea. Intrase în muţenie totală, altă fază pe care o cunoşteam. Nişte tipi din Mosjøen mi-au zâmbit, făcându-mi un semn discret de recunoaştere. Probabil îşi închipuiau că plec în luna de miere. Văzându-i veseli, am tras aer în piept şi m-am întors spre Alisa, hotărât să rezist până la capăt. În 30 de minute urma să fie îmbarcată. N-o s-o mai văd. Un gând ca o sabie de samurai.

Şi chiar atunci a început marea şi inexplicabila scenă. Mai întâi am auzit o bufnitură. Abia mai târziu am realizat că Alisa trântise trolerul. Câteva haine se împrăştiaseră pe jos, iar lumea încerca să nu calce pe ele. Alisa plângea în hohote, chircită lângă geamantan, adunând privirile curioşilor.

— Ce s-a-ntâmplat, iubita mea?!

Eram speriat puţin, dar chiar şi în frica aia înflorea speranţa albă că poate se răzgândise. Mai întâi a plâns, fără cuvinte. În jurul nostru era lume, gata să-i sară în ajutor. Câţiva se uitau la mine ca la un asasin.

— Hai, Alisa, hai, să ne aşezăm undeva! Te rog! Ridică-te, iubita mea! În curând o să vină cineva de la pază… Te rog.

Nu ştiu de ce, cuvântul pază parcă i-a făcut rău. O clipă mai târziu s-a lăsat pe spate, continuând să plângă. Cum stătea lungită, arăta ca un iepure mort. Refuzam să mă uit în jur, voiam să fiu alături de ea, de suferinţa ei. Pe obraz mi se întinsese nişte rimel, remarcat mult mai târziu. Printre lacrimi, am înţeles în cele din urmă că biletul îi fusese anulat.

Îmi părea bine că nu mai pleacă şi încercam să nu mă bucur pe faţă.

În timp ce poliţia aeroportului îşi făcea loc spre noi, Alisa mi-a explicat limpede, atât de limpede că mi s-a întipărit în minte:

— Ştii cine sunt, David?

Avea modul ăsta de a-mi spune de zece ori numele în fiecare frază, ca şi cum voia să pună stăpânire pe mine.

— Eu sunt kiraw! Asta sunt!

Se ridicase din nou în genunchi şi continua să vorbească ignorându-l pe poliţistul care ne întreba dacă e vreo problemă.

— Eu sunt kiraw-ul, David! Exact cum spunea bunica mea.

Ochii Alisei erau trişti ca ai copiilor abandonaţi. Am strâns-o în braţe. De la oarecare distanţă, tipii din Mosjøen mă priveau cu înţelegere. Poate că şi ei trecuseră prin ceva similar. Erau bărbaţi tineri, dar cu siguranţă ştiau cât de întortocheate sunt drumurile care duc spre femei.

Alisa continua să vorbească, mai întâi în urechea mea, apoi privindu-mă cu ochii ei înlăcrimaţi, modelând fiecare cuvânt ca pe un bulgăre de zăpadă:

— Kiraw-ul, David, este cea mai rea dintre buruienile lumii! Trebuie să-l ştii!

Am dezamăgit-o. Nu ştiam despre ce vorbeşte.

— Pe unde răsare un fir, s-alege praful! Nu mai creşte nimic. Nici măcar bălăriile.

Şi-a suflat nasul, iar ca urmare vocea i s-a mai limpezit.

— Şi nici nu poate fi stârpit, mi-a explicat ea, ca şi cum misiunea mea în lume era să stârpesc kiraw-ul. Unii îi pun vitriol la rădăcină. Dar degeaba! Dacă a apucat să scoată capul din pământ, îşi întinde peste tot rădăcinile, ocupând centimetru cu centimetru, uscând celelalte plante şi secătuind pământul. Pe unde a răsărit kiraw-ul – poţi să-ţi iei adio! Pe pământul ăla nu mai creşte nici măcar tufă de mături! Înţelegi, David?

Minute lungi mi-a povestit despre tulpinile ca nişte şerpişori de lapte. Le vedeam făcându-şi drum prin pământul întărit, găurind pietrele întâlnite în cale. Lungi, infailibile, răsucite prin tăria pământului, ca o locomotivă prin deşert, una pufăitoare, care emană în jur otravă, ucigând orice urmă de viaţă.

Am liniştit-o, în timp ce-i făceam semn poliţistului că totul e în ordine.

— Ei bine, eu sunt kiraw-ul. Uită-te bine la mine! După ce-o să plec n-o să mai ai nimic, n-o să-ţi mai tresară sufletul pentru nimeni. Vei fi doar un câmp năpădit de kiraw. Un câmp sterp.

Pe dedesubtul cuvintelor ăstora, ascultam, pervers, vocea unei stewardese care anunţa plecarea avionului ei.

Din cauza plânsului buzele i se făcuseră ca un plămân proaspăt smuls dintr-un trup sănătos. Când i le-am atins, aproape că m-au ars. Mi-a sărutat ochii. Dintre toate gesturile ei tandre pentru mine, ăsta era cel mai adevărat. Mă săruta pe ochi ca şi cum ne-am fi luat rămas-bun.

Apoi mi-a spus clar că trebuie să plece. Dar, evident, nu avea bilet. Mă bucuram că biletul ei nu mai era valabil, chiar dacă ştiam că acest lucru nu era nici spre binele ei, nici spre al meu.

Povestea buruienii-balaur a durat o oră. Am strâns hainele, am stat într-o cafenea. Ea a băut ceai verde, eu am ras o bere.

— Următorul avion spre Mosjøen e spre seară. Ce-ar fi să-ţi arăt Trondheim-ul?

Eram din nou veseli, iar ea era iubita mea. Şi-atunci, în clipa tihnită când avionul ei plecase de mult, a piuit telefonul, iar din bezna celuilalt tărâm au ieşit cuvintele Juliei. Era un mesaj scurt.

Alisa şi-a îndreptat umerii. Nemişcată, cu faţa înflorită de un zâmbet regal – aşa o ţin cel mai bine minte. Până şi vocea i se modela pe această falnică atitudine, semănând cu ploaia de vară pe olanele unei case înalte. Nu puteam s-o întrerup. Nu-mi venea s-o contrazic.

— O să te superi pe mine, David!

— De ce, iubito?! Facem cum vrei tu! Pentru mine nu există nimic mai important în lume decât să te văd fericită!

— Tu eşti îngerul meu! Fără tine aş fi deja moartă! Dar, David, trebuie să plec!

— Ok. Ne gândim, Alice…

— Te rog să nu-mi spui Alice!

Ştiam foarte bine, mi-o spusese de atâtea ori: „Numele meu e Alisa. Exact aşa vreau să-mi spui!“. Nimic n-o enerva mai mult decât să-i modifici numele! Ea era Alisa, cu numele ei întreg, neatins de vreo altă minte. Imaculat. Ca al reginelor.

S-a ridicat şi-a făcut paşi mari prin aeroportul care între timp se cam golise. Am urmat-o sugrumat. Acum, când mă gândesc, mă văd pe mine alergând agitat în urma siluetei ei impecabil de calme, desenată pe decorul inexpresiv al aeroportului.

— Uite, David, am un avion peste două ore.

Cu toate că bănuisem ce urma să spună, nu eram în stare să vorbesc. O parte din mine spera să nu fie vorba decât despre un joc. Dar nu era.

— Am nevoie de bilet pentru avionul ăsta!

Nu-mi cerea pur şi simplu, ci intra într-o stare de nefericire care mă rănea atât de adânc, încât aş fi plătit oricât, numai să ia sfârşit. A butonat telefonul, recitind probabil mesajele Juliei, apoi mi-a spus cu toată gravitatea:

— Cum ajung acasă îţi înapoiez toată datoria, absolut tot, până la ultimul cent. Inclusiv dobânda!

— Îmi pare rău, Alisa! Nu mai am atâţia bani.

În ochi i-a coborât o nemulţumire care mă pârjolea pur şi simplu. Apoi m-a băgat în mijlocul faptelor care-o frământau, făcându-mă frate de suferinţă:

— Ce mă fac, David? De unde fac eu rost de 700 de euro? Trebuie să găsesc undeva! Of, Doamne! Am avut încredere în tine, David! Mi-ai promis un bilet dus-întors!

Ştia că aici aveam multe de spus, aşa că m-a oprit ridicând palma şi înmuindu-şi glasul:

— E-adevărat, eu sunt de vină! Nu trebuia să mă răzgândesc! Dar e deja un fapt consumat, David!

Iar faptul ăsta consumat nu era foarte vechi. În urmă cu două luni, lucrurile arătau altfel.

5

Ea mi-a scris. A fost ideea ei să vină la Mosjøen. De data aceasta.

— Vreau să am un copil. Copilul tău, David.

Văd şi-acum propoziţiile scurte, scrise cu albastru-indigo. Nu ştiu ce-o să credeţi, poate că eu sunt tâmpit, dar, nu ştiu cum, să-mi spună o femeie că vrea să aibă copilul meu este ca şi când m-ar primi pentru totdeauna în viaţa ei. Iar dacă femeia asta mai e şi Alisa, niciuna din dramele mele nu mai contează. Să-ţi laşi sămânţa în lume e un gând plin de furnici şi de miere. Îmi dau seama că sună ca în secolul trecut. Ştiu de asemenea că orice gând la perpetuarea propriei cărni îţi întunecă judecata. Se spune că oamenii care fac copii îşi pierd o parte din minte. Un părinte este un om care şi-a abandonat idealurile tinereţii. Uită de sine, uită să raţioneze, transformându-se într-o cloşcă înfoiată pe lângă puii ei, preocupată doar de ei, doar de visurile lor. Şi chiar admit această teorie. După ce s-a născut Sunniva, primul meu copil, nu mi-a mai trebuit nimic. Niciuna dintre frumuseţile lumii nu mai avea strălucire, prin comparaţie cu ea. O parte din mine a trecut în ea. Eram doi, aveam două inimi care băteau pentru un singur sânge şi pentru o singură fiinţă. După ce-a mai crescut, dacă fiica mea voia un pic de brunost, deja îmi venea în cerul gurii gustul, mă simţeam pe loc legat de bucăţica de brânză, aveam chiar în minte toate calupurile la care se putea ajunge cel mai uşor. Orice alte gânduri mureau pe loc, iar mintea îmi era integral ocupată de un imens pachet de brânză maro. Iar în interiorul acestui devotament încăpeau toate celelalte dorinţe ale mele, gândurile artistice, de exemplu – între care dorinţa de-a face film o consider integral hrănită de această experienţă a dedublării mele. Orice veţi spune, să devii părinte este poate cea mai perfidă, dar şi cea mai spectaculoasă dintre înzestrările unei fiinţe. Iar a face un copil cu Alisa mă făcea să par excepţional. Plus că ideea a venit de la ea.

Câteva luni n-a mai existat pentru mine nimic mai important decât site-urile cu vitamine şi alte informaţii despre carnea care se pregăteşte să crească altă carne. Entuziasmul meu era şi entuziasmul Alisei. Am făcut o listă cu tot ceea ce aveam de făcut, iar biletul de avion a fost pe locul întâi. Ceasuri multe am căutat cea mai bună variantă pentru un bilet dus-întors. În fine, în ziua statornicită, Alisa a plecat spre mine. Avea un drum lung de 13 ore până la Bucureşti. Urmau două zboruri, la capătul cărora mă aflam eu, îmbrăcat cu un sacou nou. Nu puteam s-o aştept pe Alisa, care venea să facă un copil cu mine, într-un hanorac ordinar. Mi-am cumpărat un sacou kaki. De fapt, două, dar primul mi s-a părut nepotrivit. Culoarea lui, prea decentă, nu exprima nimic.

Aşteptam cu telefonul în mână, numărând orele, cum se zice. Şi m-a sunat:

— Am ajuns la Bucureşti, David!

O şi vedeam în avion, o şi vedeam cum mă sună din Zürich.

— Este foarte bine, iubita mea! Ia un taxi până la aeroport…

— Din păcate, nu cred că…

O presimţire urâtă m-a înţepat în suflet, ca atunci când eram copil şi-mi tăia calea câte o pisică neagră.

— David! A schimbat ea tonul, pronunţându-mi numele ca înainte de un verdict, s-a întâmplat ceva cu mama…!

Un şir de şopârle nervoase mi-au trecut dintr-un ventricul în altul. Apoi am cerut amănunte.

— M-a sunat Boris.

Boris e tatăl ei vitreg.

— Dar ce este atât de grav?

— E mama, David. Înţelegi? Mama mea.

Bineînţeles. Ce se mai poate zice când e vorba de mama?

— Probabil că vei pierde biletul acesta, am avertizat-o eu.

— O să-mi cumpere Boris alt bilet, fii liniştit!

Mi se părea aiurea, era ceva fals în toată povestea. N-au mai fost prea multe de zis. Filmul cu bujori roz şi muzicanţi s-a rupt, pârâind pe deasupra Europei până la mine. Sacoul meu kaki începuse s-arate penibil.

Alisa a luat trenul spre casă, iar eu am încetat să mai număr orele. Bineînţeles, am sunat-o din oră în oră, apoi mi-a venit ideea să sun pe numărul de acasă şi-am aflat că fusese o alarmă falsă. Mama ei era bine. Poate se speriase. Poate că nu mai voia un copil cu mine. Au urmat încă două zile grele. Apoi, Alisa m-a anunţat că nu renunţase la călătorie. A luat din nou trenul. Am aşteptat alte 13 ore. În fine, de data asta a ajuns la aeroport. Desigur, Boris nu-i putuse cumpăra alt bilet. Aşa că a trebuit să caut în ultima clipă un zbor acceptabil. Numai dus. În mod providenţial, lucrurile au mers cum nu se poate mai bine, iar nu mult după aceea, am primit-o pe Alisa, în sacoul meu kaki, redevenit strălucitor pe neaşteptate.

Asta s-a întâmplat cu săptămâni în urmă, la venire.

6

În ziua neagră, petrecută pe Aeroportul din Trondheim, toate merseseră pe dos. Din cauza mea. Avea un bilet dus-întors, dar nu mai era bun pentru întoarcere, deoarece nu-l folosise la venire. Asta se întâmplase. De aceea era anulat. Evident, în nebunia în care plecasem din Mosjøen, uitasem complet acest lucru. Am printat biletele pentru că ea mi-a cerut-o. Automat. Fără gânduri. Bineînţeles, eram vinovat.

Un timp am stat îmbrăţişaţi, fără să ştiu ce va urma, fără să ştiu ce voi face. Gândurile mele erau destul de egoiste. Poate că, dacă nu are bilet, îşi amână plecarea. Poate renunţă la călătorie. Poate ne întoarcem la Mosjøen. Îmi doream să nu vorbească. Să se abandoneze. Nu după mult, vocea ei regală a pus capăt incertitudinii mele:

— E o treabă de viaţă şi de moarte, David! Te rog, spune-mi ce să fac! Trebuie să ajung acasă!

— Părinţii…? am încercat eu, ceea ce a declanşat un hohot de plâns.

Mă hotărâsem să nu cedez. Mi-aduc aminte că a fost un timp lung în care ea plângea, iar eu mă chinuiam să nu-mi pese.

— Trebuie să ştiu. Dacă tu vrei un bilet, atunci şi eu vreau să ştiu pentru ce.

Nu eram la primul episod. Anii mei cu Alisa mă întăriseră. Asta nu înseamnă că eram mai puternic decât ea. Dar de la Alisa am învăţat un lucru: să nu cedez uşor.

— De ce n-am putea să ne întoarcem la Mosjøen? Să stăm două-trei zile, să facem un plan tihnit. Să am timp să caut nişte bani.

— Nu, David. Dacă tu nu poţi să mă ajuţi, este treaba ta. Mă abandonezi aici şi gata! Eu trebuie să ajung acasă până mâine.

— Mama ta? am încercat eu din nou.

— Cu mult mai rău!

De data asta lacrimile i se rostogoleau pe obraz ca nişte pietre. Exact aşa şi începuse povestea noastră, cu nişte lacrimi.

În mod straniu, când mă gândesc la prima mea întâlnire cu Alisa, îmi vin în minte două lucruri: lacrimile şi coridorul pe care eu făceam paşi largi, în urma ei, fără să ştiu că acel drum era o premoniţie. Soarele năvălea aburos prin ferestre, iar mie mi se părea că păşesc pe nori. Era un culoar interminabil, aproape că pierdusem urma Alisei, uitasem unde merg şi ce căutam acolo. A fost ca o intrare în Infern. Pe la mijlocul drumului ne-am întâlnit cu Vera, îmbrăcată în taiorul ei alb, senină, fusiformă, ca o fantomă. Mi-a zâmbit, şi după aceea-mi zâmbea ori de câte ori ne întâlneam, şi mi-a spus clar, probabil dorindu-şi să ţin minte:

— Ai grijă, David, să n-o superi pe Alisa! Să te porţi frumos, m-ai înţeles?

Şi de câte ori nu m-am întors la cuvintele ei, care semănau cu acel lasciate ogni speranza!

Exact la această întâlnire mă gândeam pe aeroportul din Trondheim, de unde voia să plece imediat, să zboare peste Europa spre oraşul ei drag şi să uite de mine. Deşi îmi doream să nu plece, deşi ştiam că pot s-o împiedic să plece, auzeam încă vocea Verei, ca pe o condamnare.

O priveam pe Alisa cu suferinţă, temându-mă că n-am s-o mai văd, dorindu-mi din răsputeri s-o ajut.

Apoi a schimbat canalul, ducându-mă în cea mai neagră dintre lumile ei:

— Dacă tu nu poţi să-mi cumperi biletul ăsta, atunci o să fac eu rost cumva de bani. Cu orice preţ! N-ar fi trebuit să fiu aici! A fost o prostie!

Era şantaj, ştiu, chiar atunci ştiam, însă mă simţeam responsabil pentru toate dramele viitoare, nu doar ale ei, ci şi ale altora, pe lângă care se întâmpla să treacă. Mă uram, însă, dacă ea ar fi păţit ceva, aş fi murit, pur şi simplu.

Ziua din Aeroportul Trondheim e ca acea poză din bătrânele albume, pusă singură pe o pagină, o poză mică, nu foarte bine păstrată, dar aşezată pe o pagină largă, pentru a se şti că este o amintire de valoare. Iar în colţul ei stă scris, pentru mine, un singur cuvânt: kiraw.