© 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6832-8

ISBN PDF: 978-973-46-6833-5

ISBN print: 978-973-46-6508-2

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Rohappy/Shutterstock.com

Foto autor : Dirk Skiba

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

FLORIN IARU este unul dintre cei mai cunoscuţi poeţi ai generaţiei optzeciste. A fost unul dintre membrii proeminenţi ai „Cenaclului de Luni” condus de Nicolae Manolescu. A fost vicepreşedintele Uniunii Scriitorilor în perioada 1995-1996. A realizat şi a prezentat emisiuni de cultură la postul naţional de televiziune şi la TVR Cultural. Face parte din echipa redacţională a săptămînalului Caţavencii. A debutat cu volumul de poezii Cîntece de trecut strada (Albatros, 1981), apoi, alături de Mircea Cărtărescu, Traian T. Coşovei şi Ion Stratan, a publicat Aer cu diamante (Litera, 1982). Alte volume: La cea mai înaltă ficţiune (Cartea Românească, 1984), Înnebunesc şi-mi pare rău (Cartea Românească, 1990), Poeme alese (Aula, 2002), Tescani 40238 (volum colectiv, Image, 2000), Poveşti erotice româneşti (volum colectiv, Trei, 2007), Prima mea beţie (volum colectiv, ART, 2009), Povestiri cu final schimbat (ART, 2013). La Editura Polirom a mai publicat Fraier de Bucureşti (2011, 2015) şi o povestire în volumul colectiv Scriitori la poliţie (2016). Poemele sale au fost incluse în antologii din Germania, Italia, Anglia, Franţa, Spania, Statele Unite, Rusia etc.

Sînii verzi

Deşi are numai cincisprezece ani, vîrstă la care te entuziasmezi din te miri ce, Adela suferă crunt. Efectiv, zice ea. Pentru Adela, cuvîntul efectiv e ca viaţa. Şi asta pentru că Dumnezeu a fost pricinos şi nedrept. Ca orice fată de vîrsta ei, Adela se priveşte şi se apreciază numai prin ochii băieţilor. Poa’ să fie proasta proastelor, tuta tutelor, dacă privirile lacome ale bărbătuşilor nu o încolţesc şi nu o dezbracă rînd pe rînd, lupta e pierdută. De aceea se urăşte la disperare. Nu se va privi niciodată cu dragoste. E convinsă de asta.

Să spunem deci ce o doare: Adela are sînii mici. Foarte mici. Doar dacă îşi bombează pieptul şi îşi îndeasă vată-n sutien mai poate pretinde că umple bluza. În fiecare dimineaţă şi-i contemplă în oglindă. Le vorbeşte frumos, îi imploră: hai cu mama! Zadarnic! Oricum, are cincisprezece ani şi ştie că, singuri şi nesiliţi de nimeni, nu vor mai creşte niciodată. Cuvîntul „niciodată“ îi aduce lacrimi în ochi.

Se ascunde în pod pînă rezolvă mama cu urîtul de la bancă – un urît cu geantă de piele care cînd vorbeşte răcneşte. De îndată ce a scăpat de tirania fratelui mai mic, Adela e gata de luptă. A strîns mărar din greu şi a preparat o tinctură miraculoasă. Acum, ferită de realitate taman în pod, se dezbracă pînă la brîu şi-şi aplică, grijulie, compresele verzi. Mărarul face minuni, iar tinctura e suma sumelor. Apoi ia o carte şi citeşte. Ce altceva poţi face, cînd eşti singură pe lume? Citind, pînă şi timpul trece mai repede. Senzaţia neplăcută dispare iute, pentru că Adela e o cititoare pasionată. Intră în carte ca în baie şi se scufundă în spuma depărtărilor. Din cînd în cînd se surprinde întrebînd cu voce tare dacă domnul Darcy s-a uitat vreodată la decolteul domnişoarei Elizabeth Bennet. Şi dacă a avut ce vedea. În film s-a văzut, dar în film nu se pune, că era pe alese! Pentru că, se zice, englezoaicele sînt ca nişte scînduri. Apoi îşi priveşte cataplasmele şi simte, Doamne!, simte că minunea se îndeplineşte. O mănîncă, o ustură, deci se întîmplă ceva! După două ore de reverie, se întoarce pe pămînt. Îndepărtează leacul şi simte că moare în aceeaşi clipă. Sînii n-au crescut, dar o ustură rău şi sînt verzi-violeţi. Culoarea a intrat în piele, ca un tatuaj.

Din lac în puţ. Se îmbracă, se încheie pînă la gît şi fuge la baie. E disperată. Nu mai e de glumă. Se dezbracă din nou şi se uită în oglindă. Lumina rece îi colorează sînii hidos. Dă cu săpun. Nimic. Dă cu mănuşa aspră, de duş – simte că i se ia pielea. Verzeala nu cedează. Disperarea i se ridică-n gît. Încearcă cu bicarbonat de sodiu. Verzeala rezistă. Apă fierbinte – cît suportă. Rezultat, zero. Acei nefericiţi mici cărora cu greu le spune sîni o dor de parcă ar fi jupuiţi. Începe să plîngă pe muteşte, că, altfel, o aude bunică-sa, de alături, cu urechea pîlnie la perete, şi o ia la întrebări. Îi trece, brusc, prin minte gîndul izbăvitor al sinuciderii. Viaţa ei nu mai are nici un sens: e luzeriţa luzeriţelor. Dar viziunea oripilantă cu ea însăşi, vînătă, cu ochii holbaţi ieşiţi din orbite, cu limba afară, pişată pe ea şi, mai ales, cu sînii verzi expuşi mulţimii de gură-cască de la Medico-Legal o face să se scuture îngrozită. E fără scăpare. Fără scăpare. Ce viaţă de căcat! Bine că hidosul de la bancă s-a făcut nevăzut.

Exact în clipa aia intră în baie, valvîrtej, fără să bată la uşă, obrăznicătura de frati-su. Degeaba îşi acoperă fata pieptuţul, că nepoftitul o vede, rămîne o clipă cu ochii holbaţi şi o zbugheşte pe uşă: „Adela are ţîţele verzi! Adela are ţîţele verzi!“, iar vocea lui răsună ca o trîmbiţă. Maică-sa aude, taică-su aude, toată casa aude.

Pînă seara, tot cartierul află că tocilara Protopopeştilor e o curvă perversă.

Adela nu mai iese din casă o săptămînă, iar mama, care părea un monstru (şi care chiar fusese un monstru, pînă în clipa aia), îi face rost de scutire pentru o săptămînă şi stă cu ea şi o mîngîie pe cap şi-i turuie cîte-n lună şi-n stele. Nefericirea Adelei e oarecum pansată, dar supurează din toate cicatricile. După o săptămînă îşi ia inima-n dinţi şi se duce la şcoală. Toată lumea ştie, pufneşte şi glumeşte. Adela înţelege, cu ultimele puteri, că agonia va fi lungă şi dureroasă. E hotărîtă să reziste. O să strîngă din dinţi. Nu mai e mult pînă în vară. Dă examen, intră la liceu, gata. O să se termine. O să scape.

Însă singurătatea e grea. Nimeni nu vrea să-i acorde o şansă. Parcă nici grasa de Sorina, căreia îi căzuseră chiloţii la chimie, n-a fost atît de ostracizată. Nici Cornel, cel pozat la veceu, cu o revistă porno în mîna stîngă, nu avusese parte de asemenea tratament. Adela află chiar acum, pe pielea ei, cum ard privirile celorlalţi. Ah, sîni mici şi nenorociţi!

După ore, se întoarce singurică şi abătută şi, tocmai pentru că e de capul ei, simte că poate plînge în voie. Îşi scoate batista, cînd cineva o bate pe umăr. E Andrei, băiatul primarului. Cel mai bogat copil din oraş şi, probabil, din univers. Adela strînge din fălci. Toată lumea ştie ce arogant şi închipuit e. Doar că el nici nu rîde, nici nu-i pune piedică.

Îi spune simplu:

— Mi se pare mişto ce ai păţit – şi păşeşte alături de ea, fără să se schimonosească, cum face întotdeauna în clasă.

Adela tace, aşteptîndu-se la ce e mai rău, dar nu se împotriveşte. Nici o fată din lume nu ar goni aşa un băiat.

— Nu vrei să vorbeşti cu mine? zice el după un minut de mers în gol şi stînjeneală.

— Ba da. Dar ai să rîzi de mine şi nu vreau asta.

— Hai, mă… Să ai sînii verzi! Tu-ţi dai seama că eşti cea mai tare fată din univers? Mi-aş da viaţa să văd nişte sîni verzi.

Adela se opreşte, se uită lung la el şi caută în gînd, cu viteza fulgerului, un loc ferit, întunecos, unde, efectiv, băiatul cel frumos să vadă sînii cei mici şi verzi.

Furculiţa

Furculiţa pare niţel distrată. Se învîrte molatec prin pastele lungi, parcă ar schia. Alege o spaghetă, o învîrte, apoi se răzgîndeşte.

— Unde ţi-a fost capul? Te-au păcălit. Te-au păcălit, fraiere! Ăştia-s cartofi? Asta e conopidă? Era să spun eu ce e! Conopizdă! Cum faci? Ce ai în capu’ ăla mare? Tărîţe? Cîlţi? Nu te poţi concentra?

Furculiţa străbate Marea Roşie, Marea Moartă şi marea amărăciune. Înţeapă o bucăţică de brînză.

— Dar de ce mă mir? Eşti un tolomac. Un adormit. Eşti o muiere cu pantaloni şi asta trebuia să ţi-o spună cineva. Nu există lucruşor în casa asta, cumpărat de tine, reparat de tine, care să meargă ca lumea. Parcă eşti blestemat, eşti un mototol dus cu capu’.

Furculiţa înşfacă un ghem de paste şi le poartă în sus, din farfurie spre gură.

— Eu cu tine vorbesc, surdule! Tu sau o valiză din gară – totuna!

Furculiţa se împiedică şi dă drumul prăzii pe pantaloni.

— Nu pot să cred! Mă, tu o faci dinadins! Îţi baţi joc de mine. Nu sînt sluga ta, mămăligă! Cum să te pătezi ca un animal? Ca o vită-ncălţată, că, dacă aş pune vita la masă, tot ar mînca mai omeneşte. Unde pleci? Ai terminat? De-asta am muncit eu… Ia un prosop şi pune-l în poală.

Furculiţa, ajutată de două degete palide, strînge mizeria şi limitează dezastrul.

— De nimic nu eşti bun. Numai să mănînci şi să te uiţi la televizor. N-ai ieşi şi tu ca oamenii, cu prietenii, da’ ce zic io, tu n-ai prieteni, nu iubeşti pe nimeni. Las’ că nici nu te iubeşte nimeni. Cînd o să mori, nici o furnică n-o să ştie că ai trecut prin viaţă. Atunci am să respir şi eu, că mi-ai otrăvit viaţa!

Furculiţa scormoneşte adînc în farfurie. Nimeni nu vede tremurul uşor al dinţilor care se învîrt bezmetic, căutînd un reper, un punct fix, să răstoarne pămîntul.

— Mi-e milă de tine. Da’ mi-e şi greaţă. Dacă tot n-ai nici o însuşire, măcar să fi compensat cu ceva! Sebastian, al lu’ Antonia, e copia ta fidelă. Dar are măcar salariu. Şi mai ai una: Garabet. Al Elvirei. Cum care Elvira, Dumnezeule!? Ai început să te ramoleşti. Am auzit că bărbaţii se boşorogesc repede. Alzheimer, frate! Garabet, ăla de aduce marfă de-afară. Tot e ceva. Cînd mă gîndesc că mai ai puţin şi ieşi la pensie… ai să-mi toci nervii, eşti cel mai nesărat bărbat din lume, cum am putut fi atît de nebună să te iau taman pe tine… Şi eşti şi îngălat!

În mintea furculiţei sclipeşte o idee. Cam mult spus idee, dar ceva pe aproape. E mai degrabă o viziune cu ea însăşi, înfiptă, prin ochi, cu toţi dinţii, în miezul creierului duşman, iar sîngele desenează spaghete vii, roşii şi se revarsă în poală. În clipa aia ridică gura spre cer, iar dinţii ei caută un reper, o ţintă vie.

— Ţi-am spus că eşti o cîrpă? Îţi mai spun. Cîrpă şi-n pat, cîrpă şi-n viaţă. Cîrpă, cîrpă, cîrpă. Ai noroc cu mine, altfel ai muri în şanţ.

Furculiţa se lasă moale, lîngă farfurie, şi-şi încasează papara. Pînă la capăt. Asta-i viaţa.

Prizoniera

După cîteva ore s-a liniştit, a obosit.

Şi doar se culcase atît de fericită şi de singură aseară, iar cînd a făcut ochi, na, era deja prizonieră. La început, panicată, îşi rupsese unghiile, încercînd să găurească peretele de oase care o strîngea din toate părţile. I-a dat sîngele. Era prinsă în locul acela îngust fără să priceapă cum sau de ce. Nu avea idee nici unde e şi nici ce o să i se-ntîmple. Spre groaza ei, şi-a dat seama imediat că era goală puşcă, aşa cum se culcase, sub cearceaful de mătase. Iar acum, locul ăsta străin o adăpostea şi o strîngea în acelaşi timp, strivindu-i sînii, presîndu-i fesele, julindu-i coatele şi atingîndu-i pubisul. Locul era plin cu un soi de vată murdară, călduţă, care-i umezea pielea. Un sentiment scîrbos, o scîrboşenie îndelungată, fără pauză, care-i intra în nas şi în gură. I-a venit să vomite, era senzaţia că cotrobăie cu mîinile goale prin măruntaiele unui cal. S-a abţinut cu greu, deşi stomacul îi urcase în gît, pentru că n-ar fi avut unde să-şi reverse maţele decît peste propriile picioare. Mirosea a odaie închisă de mult, mucegăită, duhnea a haine încinse şi, vag, a transpiraţie. A strigat după ajutor şi s-a mirat cît de moale i-au ţîşnit sunetele din gură. Parcă ar fi avut cîlţi în plămîni.

Timpul s-a oprit, iar panica de la început a lăsat loc unei profunde depresii. Nimeni nu venea să-i ceară ceva, orice, numai să ştie ce. Viaţă, moarte, desfrîu. Cu toate astea, nu-i era nici foame, nici sete. Şi nici nu-i venea să se ducă la baie, lucru care a mirat-o nespus după douăzeci şi patru de ore. Era pur şi simplu blocată în pasta aia, între oasele alea. Şi parcă nici mintea nu-i era aceeaşi. Simţea, din cînd în cînd, impulsuri uşoare în creier, ca nişte gîdilituri electrice. Ar fi zis că cineva îi aplica un soi de electroşocuri, dar nu neapărat neplăcute. Gîdiliturile coborau pe la subsuoară, treceau pe sub inimă şi se opreau la buric. Îi venea să se scarpine, o mînca peste tot. O vreme s-a stăpînit eroic – şi ăsta e un lucru de mirare, ea fiind o nesăbuită în viaţa de dincolo –, dar după cîteva zile a cedat. Era mai presus de voinţa ei. Impulsurile îi alergau deja prin corp, din stomac pînă-n călcîie. Şi-a atins subraţul. Niciodată scărpinatul n-a fost mai plăcut. Excitaţia s-a mutat în sîni. Şi-a atins mameloanele cu vîrful degetelor şi, în clipa aia, s-a făcut lumină. Vata murdară care o înconjura a devenit fosforescentă. Corsetul de oase a început să cedeze. Apoi, electricitatea n-a mai ezitat, i-a coborît violent în vagin. Şi-a dus mîna între picioare şi capcana de os s-a lărgit. A auzit cu urechile ei cum corsetul ăla a oftat şi a slăbit strînsoarea. A lăsat-o să facă un pas, să desfacă picioarele. Confuză, excitată şi intrigată, a continuat să se masturbeze şi a obţinut ce a vrut. Loc să se întindă pe jos. Era şi cazul. Durerea picioarelor a curs pe podea, călduţă. În clipa în care a ajuns la orgasm, închisoarea a înnebunit. Confetti, jocuri de artificii. Un miros înţepător, bărbătesc, neplăcut a inundat spaţiul rămas liber.

Apoi, treptat, celula osoasă a revenit la dimensiunile anterioare, iar fata a fost, din nou, obligată să se masturbeze, pentru a se putea odihni. Acum, prin vata murdară circulau lichide aurii, strălucitoare şi, din cînd în cînd, pe perete se deschidea un soi de fereastră oarbă, luminată cu figuri stranii, ca nişte stele-de-mare transparente.

S-a uitat pe fereastra aia, s-a tot uitat şi, la un moment dat, şi-a acoperit faţa cu ambele mîini. A revăzut ora de biologie: asta nu era o stea-de-mare, ci o celulă nervoasă. O celulă nervoasă – şuieră ea, cuprinsă de furie. Şi a înţeles instantaneu (numai femeile pot face asta) unde şi de ce ajunsese acolo şi cine o ţinea prizonieră.

A tras aer în piept, şi-a vîrît degetele între coapse şi s-a pus voiniceşte pe lucru. O dată, de două, de trei, de zece, de o sută de ori, orgasm după orgasm, la foc automat.

— Opreşte-te, opreşte-te! strigă din senin bărbatul transpirat, cu un ziar la subsuoară.

În tramvai se face linişte, călătorii întorc privirile către insul care s-a proptit cu fruntea de bară, lovind-o din timp în timp. Nu trece. Bărbatului i se învîrt ochii în cap, saliva îi curge, apoi se repede cu capul înainte şi sparge geamul cu fruntea, împroşcînd cu sînge o pensionară încremenită de spaimă.

— Opreşte-te, ticăloaso! Destul!

Vocea destinului

Se pare că domnul Vasile nu fusese niciodată văzut cîntînd. Niciodată. Nu ura muzica, dimpotrivă, jumătate din timp stătea cu căştile pe cap. Dacă îl întreba cineva ce ascultă, răspundea politicos. Mai mult, de cîteva ori îşi surprinsese colegii recunoscînd melodii pe care nici Shazam nu le identifica precis. „Ăsta e Zubin Mehta. În ’58, la Viena.“ Sau: „Cum, voi n-aţi auzit de Sideral Modal Quartet?“. Şi tot aşa. Dar, de cîntat, adică de deschis gura şi de mormăit ceva – nici nu putea fi vorba. Gura domnului Vasile rămînea veşnic închisă.

Ca şi viaţa lui. Amabil, curtenitor şi modest, devenea, la ora cinci după-amiaza, un străin. Nimeni nu ştia dacă e însurat sau ba. Mai degrabă ba. Colegii habar n-aveau nici unde stă, pînă nu l-a turnat domnişoara Ela, de la personal. Stă în Dămăroaia. A fost cam jenant. Toată lumea pariase, nu se ştie de ce, pe Vitan. Vasile nu ieşea la o bere, nu fuma, nu părea să-şi piardă nopţile. Şi nimeni nu l-a văzut închinîndu-se. Era deja scandalos. Cînd se întrerupea munca pentru cîte o aniversare, îşi aducea cadouaşul, dar de cîntat „mulţi ani trăiască“ nu cînta. L-au descusut. Omul a răspuns cu modestie: „Cînd cînt eu, cad zidurile, apele se revarsă şi se cutremură pămîntul. Atît de prost cînt. Nu vă supăraţi, nu pot şi nu vreau“. Şi gata.

Asta i-a distrat pe colegi. Oare cît de prost putea să cînte Vasile? „Hai, pariază cineva că îl fac să deschidă gura?“ Ghiciţi cine a zis asta! Ela, de la personal. Nici nu putea fi altcineva. Fîşneaţa ghicise de mult, ca toate fîşneţele, marele secret al nefericitului. Vasile o iubea în taină. De unde ştia? Păi, femeile ghicesc asta din prima, dacă le e indiferent. Dacă iubesc, sînt oarbe, dacă nu, te taie dintr-o privire. Nu e pradă mai sigură ca îndrăgostitul timid. Aşa că Ela a pus de un karaoke vineri seară, la Mojo. O să cînte toată lumea, deci o să-l ascultăm pe Vasile. Numai că omul, amuzat, a refuzat din prima. „Nu-i de mine şi, în afară de asta, nici nu-mi place în bar.“ Fata l-a privit în ochi şi i-a trîntit-o-n faţă: „Vasile, dacă mă iubeşti, vii. E pentru mine. Dacă nu, nu“. Şi, în clipa aia, s-a produs minunea. Nefericitul a acceptat. A fost de senzaţie. Gaşca a intrat, ca de obicei, a salutat barmanul şi chelneriţa, apoi au urcat toţi la etaj, unde erau sculele. „Va trebui să cînţi şi tu. Să ne arăţi ce poţi.“

El a dat din cap, şi-a luat un pahar cu ceva şi s-a aşezat. „Mai bine vă ascult pe voi. Domnişoara Cristina are o voce formidabilă. Eu cred că poate merge liniştită şi la Vocea României.“ Şi a rămas ferm pe poziţii, sugînd grijuliu cu paiul din pahar. Nu l-au putut convinge nici la al doilea tur. Atunci, Ela s-a aşezat lîngă el, i-a luat mîna în mîinile ei şi i-a dus-o la piept. „Dacă mă iubeşti. Iar eu ştiu că mă iubeşti.“ Ah, mai e oare cineva în lumea noastră să povestească extazul şi groaza de pe chipul lui cînd s-a urcat pe strapontină şi s-a agăţat de microfon? Au dat drumul la muzică, Ela stătea în faţa lui, făcîndu-i semn „curaj!“ şi întorcîndu-se pe furiş către gaşcă. Vasile a aşteptat mult pînă a deschis gura.

Pereţii s-au zguduit şi s-au crăpat, lumina a explodat şi s-a stins, apa a ţîşnit din toate ţevile, fundaţia s-a surpat, iar în secunda următoare Pămîntul s-a rupt în două bucăţi care, pustii, s-au tot învîrtit în jurul lor şi al Soarelui pînă la sfîrşitul lumii.