Radu Cosaşu

I
Maimuţele personale
Poveşti pentru a-mi îmblânzi iubita
Alţi doi ani pe un bloc de gheaţă

Prefaţă de Sanda Cordoş

Editura POLIROM
2008

© 2008 by Editura POLIROM

Colecţie coordonată de Daniel Cristea-Enache

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN General: 978-973-46-1191-1
ISBN Print vol. 1: 978-973-46-1192-8
ISBN Pdf: 978-973-46-2901-5
ISBN Epub: 978-973-46-2900-8

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Maimuţele personale

„Fiecare om are colecţia sa personală de poeme.“

Saul Bellow

Din cînd în cînd, mă întorc în Nord, cobor prin fiordurile norvegiene şi ajung la strîmtoarea Skategat. Rămîn cîteva nopţi pe Marea Baltică. Mă plictisesc printre furtunile ei şi o cîrmesc spre Mediterană, trecînd prin Gibraltar; nu găsesc loc în nici un hotel, acostez la Nisa – aşa cum ai schimba un cartier pentru un alt cartier, mai cochet şi mai confortabil. După două-trei zile îmi fac repede valiza şi alerg spre Veneţia, unde apele sînt în creştere. Vreau să văd Veneţia scufundîndu-se şi apoi ridicîndu-se din adînc – ca un submarin imposibil de torpilat – în preajma Dubrovnicului. Pentru două-trei ore, mă abat să văd Acropolele, conştient de snobismul meu. Operele trecutului nu mă emoţionează peste măsură, dar ar fi inadmisibil să mă întorc la Timişoara şi să nu povestesc Alinei despre Atena şi monumentele ei. Ajuns acasă, îmi iau slipul şi fug la ştrand. Mă odihnesc adormind în soarele verii, pe marginea piscinei. Dacă Alina întîrzie, plec în Brazilia şi intru în pădure. E pădurea cu maimuţe – polul Nord-Sud al expediţiilor mele. Pătrund noaptea, maimuţele dorm, dar mă cunosc, după paşi, ca pe unul de-al lor; e un pact canin între noi. Mă urc în primul copac şi aştept zorile; răsare soarele şi toate se trezesc, sărind din cracă în cracă, din liană în liană; se adună puzderie în catedrala pădurii şi cînd soarele le îngăduie să se privească deschis, una în ochii celeilalte, încep să urle, fără să le fie ruşine de mine, fiindcă ele ştiu că eu iau parte la durerea lor de cînd m-am născut. Nici una nu-mi cere să urlu şi eu – e singurul loc pe pămînt unde nu ţi se cere să împărtăşeşti durerile semenilor tăi şi asta îmi place, de aceea vin oricînd pot să mă deplasez, cu deosebire în vacanţele verii.

Plec dintre ele la amiază, cînd nici o minune nu se mai poate înfăptui. Mă însoţesc pînă la Rîul de Lacrimi şi acolo Edisonul lor îmi promite că va inventa telegraful şi-mi va telegrafia în ziua cînd promisiunea divină se va îndeplini şi vor primi chip de oameni. Pînă atunci, vor urla la fiecare răsărit de soare – să n-aibă grijă, eu voi auzi. Plec pe alte trasee: Balearele, Como, Neapole, Stockholm şi – cîteodată – Borodino, Praga şi – imediat – Viena.

O noapte la Paris şi dimineaţa la Londra.

Nu există călătorii mai frumoase ca acelea proiectate pe marginea piscinei, în ştrandul oraşului tău. Totu-i să ai un bilet de avion, şi avioanele să sosească la timp, ca tramvaiele demodate; dar organele-s sfărîmate, maestrul – nebun şi castelul e pustiu. Intrăm rar în el, cu ocazia alarmelor de zi, uneori de noapte. Locotenentul nostru nu are mania alarmelor – accentul principal se pune pe instrucţie. Din cînd în cînd îi vine ideea unui atac, dinspre nord sau dinspre sud. Trebuie să apărăm castelul de atacul disperat al celor care ar încerca să reinstaleze aici monarhia şi respectiv regii, la numai un an de la definitiva lor dispariţie. Îl apărăm de sus, ca să avem perspectivă asupra întregii văi. Unii urcă pe acoperişurile decolorate de ploi, acoperişuri ascuţite, vopsite probabil de oameni urcaţi pe scări lungi şi fixaţi cu frînghii. Alţii stau cu puştile în bătaie la ferestrele băilor instalate la mansardă. La semnalul „foc“ – urlat de locotenent din havuzul gol, plasat chiar în faţa castelului – puştile noastre se descarcă în gol, fără gloanţe şi inamicul dispare printre brazi. Pe culoare, toţi tropăim cu plăcere, speriind şoarecii şi şobolanii. Ştim că la etajul întîi doarme cea mai bătrînă artistă a Republicii, la etajul al doilea – cel mai mare comic, împărţind apartamentul – singurul cu baie proprie – cu cel mai mare tragic. De cînd au venit, şi cît timp vor locui aici – nu mai mult de două săptămîni – locotenentul a suprimat alarmele, de zi şi de noapte. Sînt oameni în vîrstă, au cordul slab. În fiecare dimineaţă ne urmăresc instrucţia – tăcuţi, toţi trei aşezaţi pe o bancă, înfofoliţi în pături cadrilate, ca oamenii pe terasele vilelor din marile staţiuni climaterice. În clipa cînd scoatem armamentul, toţi trei se ridică, domnii iau de braţ doamna şi se îndepărtează pe aleea principală. În grajd, dorm caii regali. Vreo 12 – nici unul nu suportă decît harnaşamentul regal: şei de piele fină, pături roşii cu însemnele casei, zăbăluţe aurite. Curăţăm harnaşamentul după-amiază, frecăm metalul pînă ne ies ochii. Dimineaţa, nici un pansaj nu e valabil decît de la 30 de prafuri în sus. Altfel, trăim liniştiţi – şi locotenentul luptă aprig împotriva oricăror tendinţe de a transforma compania noastră într-o casă de odihnă. Are dreptate. Există tendinţa asta. Mai ales cînd începe să ningă, stăm toţi la ferestre să privim fulgii, tăcînd. Ninge – şi din grajd, din cînd în cînd, auzim cîte o copită lovind stănoaga, cîte un nechezat stupid. Stăm la ferestre, îmbrăţişaţi, în izmene şi flanele – fiindcă e cald, foarte cald, iarna în dormitor; mai vine şi căldura grajdului, parcă prin pereţi.

La prînz, cînd ne încolonăm să mergem la masă, compania noastră se încrucişează cu grupul inventarului: sînt 10 persoane – 6 bărbaţi şi 4 femei; intră la orele 10 în castelul cel mare – la jumătate de kilometru de cel mic, ascuns între brazi – şi ies la orele 14; dorm în vilele demodate ale foştilor servitori regali, fac inventarul tuturor bunurilor rămase în castelul cel mare, au de lucru cam pînă la vară. Cînd trecem prin faţa lor, toţi ne zîmbesc şi noi cîntăm foarte serios: „Porniţi înainte, tovarăşi!“. E frumos. Fiind cel mai înalt din companie, pot fixa liniştit – timp de 10-20 de secunde, cît trecem prin dreptul lor – cel mai tînăr exemplar din grupul intelectual, o fată înaltă, cu ochi alungiţi de tătăroaică, purtînd o căciuliţă din blană neagră, dată cochet pe o ureche, ca un cocon domnesc. Îmi răspunde zilnic privirii, de fiecare dată cu alte vorbe, eu întrebînd-o monoton: „Cînd ne întîlnim?…“.

Trecem prin faţa lor călări, întorcîndu-ne de la un exerciţiu. Ei ies din castel, în grup, cînd ne văd urcînd pe alee se înşiră de-a lungul drumului. Caii sînt şi ei gravi şi munciţi, aburii se ridică din pături şi nări, fuioare lungi – o mare tăcere se întinde peste întîlnirea noastră. Observ cum fiecare dintre băieţi – cal şi călăreţ – cucereşte cîte o privire din partea celor de jos, şi chiar din partea ei. E imposibil ca astăzi, după două zile, să nu folosească pretextul trecerii noastre – ca într-o operetă – şi să nu-mi adreseze un cuvînt. Strîng frîiele, mă îndrept în şa, hotărît să nu mă uit la ea; dar, cu o scurtă privire piezişă, constat că în clipa aceea – exact cînd trec prin faţa ei – întoarce capul, ridică piciorul drept şi-l priveşte aşa cum fac toate femeile cînd vor să vadă cum li s-a dus un fir la ciorap. Poartă însă cizmuliţe, potrivite la căciuliţa de cocon domnesc – nu are cum să-şi vadă ciorapii – aşa că învîrtesc calul în loc, brusc, o împing pe Semiramida în burtă cu pintenii, adînc, să-i dau sînge şi o ridic în două picioare, ca un cowboy. Toţi se sperie, fata – îngrozită – cade pe spate, în zăpadă, băieţii se întorc în şei, Semiramida nechează de durere, o aduc pe pămînt şi o întind într-un trap lung spre grajduri, alergînd nebuneşte pe aleile castelului. Brazii se scutură, trec printr-o ninsoare fină, ca un puf de drogherie, un clopot începe să bată undeva. Mă aplec pe coamă, cred că am ceva de cavaler romantic, peregrinînd printr-un parc pustiu, în jurul unui castel unde doarme iubita.

— De ce ai făcut toată mascarada asta? Spune-mi de ce.

— Şi mă iertaţi?

— Nu.

— Nici nu vreau să mă iertaţi. Eu nu iert pe nimeni, nimeni să nu mă ierte.

Locotenentul se ridică în picioare:

— O zi carceră, soldat.

— Atunci pot să vă spun: fata asta e din Timişoara, am copilărit cu ea, am iubit-o, m-a părăsit pentru un prieten şi trebuia s-o sperii… E prea puţin faţă de ce merită…

— Tu, Rusescule, suferi de imaginaţie. Carcera o să-ţi facă bine.

— Am înţeles, tovarăşe locotenent!

— Bagă-ţi minţile în cap…

— Am înţeles, tovarăşe locotenent!

— Stînga împrejur!

— Rusescule, dormi?

Sar în picioare, uşa se deschide şi – printr-un joc al luminii din grajd – am impresia că alături de Vlase, chiar lîngă capul lui, apare Semiramida şi discut cu amîndoi.

— Dormi, mă?

Locţiitorul politic are un glas de preot, tot timpul pare un preot care dublează un ateu mai sfînt; tot timpul, Vlase pare responsabil cu blîndeţea şi înţelegerea – aşa-i întotdeauna: cînd preoţii sînt aspri şi intoleranţi, Dumnezeu e bun; şi invers.

— Ieşi! îmi spune Vlase, făcînd un pas spre mine. Mă, ce pute aici!

— Pute…

— Ieşi – trebuie să pleci.

Mă uit la el prin întuneric, nu-l găsesc şi cred, ca atare, că mi se joacă o farsă. Nu mă mişc.

— Pleci cu echipa de biatlon la Sinaia. Plecaţi acum.

— Da-s pedepsit…

— Fugi la bucătărie, iei hrană rece, vezi cum ne reprezinţi…

— Şi cu carcera?

— O faci cînd te întorci, vedem noi atunci.

Carcera e o boxă îngustă, întunecoasă, derivată din grajd. Poate a fost cîndva o boxă a grajdului – în orice caz, trăsneşte a urină de cal, n-are pat, stai pe paie şi auzi de dincolo răsuflarea cailor în staule. Din cînd în cînd, cîte unul se sperie – cine ştie din ce – şi se zbate în ham, energic, tăind liniştea printr-o mişcare surprinzătoare. Aştept aceste mişcări surprinzătoare, încordat – n-am ce face altceva. Le aştept, ca şi cum un paznic de-al meu s-ar trezi brusc din somn, alarmat că a adormit şi a uitat să mă elibereze. E prima oară cînd fac carceră, dar toţi sîntem la cheremul unei prostii necunoscute care soseşte în ultima clipă. Dacă n-ar fi aşa, dacă n-am aştepta prostia – rupîndu-şi violent frîul, cum fac caii prin somn – şi ne-am încredinţa dimpotrivă logicii exacte, ne-ar lua dracu’ şi n-am mai fi. În filmele proaste, eroul este salvat înainte de a fi dus la ştreang; vine o femeie, un bileţel nătîng, o furtună din senin, adoarme temnicerul tocmai cînd trebuia să fie treaz, oţelul gratiilor se fisurează, oamenii inteligenţi nu cred şi se încruntă ca traşi pe sfoară, cei simpli aplaudă fericiţi. Ei cred în caii care-şi rup energic căpestrele în ultima secundă şi în călăreţul lor mascat care le sare în şa, exact în clipa cînd ei trec pe sub copacul unde, printre crăci, priveghează sau doarme dînsul. Le sare exact în şa şi aleargă în galop dement să ne scape; soseşte la timp, săracul. Două minute mai tîrziu şi filmul s-ar fi sfîrşit. Dar dacă venea cu două minute mai devreme, o, dacă ar fi venit mai devreme cu două secunde – ar fi fost mai trist, mai stupid decît dacă n-ar fi venit deloc: ne-ar fi stricat filmul. Totu-i să vină în ultima clipă, nici mai devreme, nici mai tîrziu, cînd totu-i pierdut. Şi în clipa cînd vine, nu-i cerem decît atît: să-şi dea jos masca, să-i vedem şi gura şi bărbia şi să înţelegem o clipă că e un om, ca şi noi, fără mistere şi deci nimic nu-i pierdut. O clipă, o singură clipă e destul. Apoi: the end.

Mă uit pe fereastră şi printre schiurile băieţilor, cînd aburii locomotivei se destramă în jurul vagoanelor – văd Mediterana, sticlind în întuneric.

Sîntem primiţi triumfal. Locotenentul ne îmbrăţişează în gară, în timp ce la difuzor se anunţă întîrzierea trenurilor atît dinspre Bucureşti, cît şi de la Baia Mare. Un viscol nebun ne ia pe sus – cu locotenent cu tot – şi ne aruncă într-un autobuz îngheţat. Vlase mă anunţă că pentru victoria mea la slalom a aranjat cu comandantul să-mi suspende pedeapsa.

— E şi normal… zic.

— Eşti un mare bandit! rîde Vlase.

O propunere de 7 zile permisie pentru fiecare a fost înaintată colonelului. Bucătăria ne aşteaptă cu sarmale. Comandanţii mănîncă împreună cu noi, locotenentul cere un supliment şi-l împarte cu mine.

— Rusescule, ai imaginaţie de poet, poeţii au dreptul la o sarma în plus…

— Mulţumesc.

— Fata aia nu-i din Timişoara, n-are nici un iubit, nu te cunoaşte…

— Aţi controlat?

— Controlat, hai să trăieşti… şi vrea să ciocnească paharul. Ce faci, mă, nu ciocneşti cu mine?… Cu tatăl tău? Cu fratele tău?

Probabil că mă uit urît la el, fiindcă mă pune să aleg: ce-i el pentru mine? Frate sau tată? Nimic.

— Te paşte carcera, Rusescule… îmi spune sumbru, închizînd un ochi.

Băieţii nu mai plescăie, îi aud cum rumegă, încet, încordaţi.

— Las’ să mă pască, tovarăşe locotenent…

— De ce, soldat? De ce să te pască? şi bate cu paharul gol în masă.

— Uite de ce să mă pască: dacă mă trimiteţi la carceră fără nici un motiv, numai aşa, o să aveţi remuşcări.

— Eu n-am remuşcări.

— În schimb, fiindcă m-aţi controlat, nu vă pot pedepsi; şi eu, cînd nu sînt crezut, pedepsesc.

— Fii serios!

— Nu trebuia să controlaţi nimic, trebuia să credeţi tot ce v-am spus. Fata aia m-a iubit, a vrut să se sinucidă pentru mine, cum credeţi c-o să recunoască?

— Cum să se sinucidă?

— Foarte simplu…

Fixez polonicul artelnicului – suspendat peste cratiţa cu sarmale – şi povestesc îndelung despre Alina. Mi-e prea dor de ea ca să nu o arunc în Bega, apoi mă arunc după ea, o salvez, o aduc pe mal şi îi fac respiraţie artificială, sărutînd-o disperat. Le-am povestit de atîtea ori, în dormitor, Anna Karenina, încît toţi mă cred şi nu întîmpin dificultăţi. Locotenentul plînge, văd cu ochii mei lacrimile curgîndu-i fără ruşine pe obraz, cînd închei îşi şterge mustaţa, cu podul palmei, ca un copil. O merită.

— Şi la mine… şi la mine s-au opus părinţii ei… tot ce ai povestit, punct cu punct… punct cu punct… şi întinde paharul să i se mai toarne un şpriţ; aşteaptă, vinul gîlgîie scurt, locotenentul închide ochii şi clatină capul ca mistuit de o îngrozitoare durere de dinţi; Vlase rîde cu decenţă.

— Dar eu nu povestesc ca tine… spune locotenentul, după ce a dat peste cap paharul. Nu povestesc ca tine, şi de aia… Rusescule – şi ridică glasul, pentru a-şi regăsi superioritatea –, spune-mi ce să-ţi ofer?… Ce să-ţi ofer pentru povestea asta?…

— Să mă lăsaţi să dorm în castel… îi răspund imediat şi calm şi trec prin castel ca un paşă; ştiu că doar camera de la parter e ocupată de marea artistă, urc scările spre primul etaj, unde toţi m-au sfătuit să iau capela. Capela e deschisă – mă asigură şi soldatul de la poartă. Mai toate camerele sînt deschise – cheile au ruginit, paza noastră e bună, cine naiba să vină? Şi, totuşi – ca paşă – nu vreau capela. Chiar dacă am un pat de lux, presupun că sînt prea multe cruci în jur şi atmosfera religioasă mă enervează întotdeauna. Scările scîrţîie îndelung – ca în filme de groază – îmi place, mă simt bine şi puternic. Deschid uşa de lîngă capelă, slab luminată de un bec al coridorului. Luna vine din stînga, o lumină alburie care dă camerei proporţii, înaintez întinzînd mîinile ca un orb, deodată mă simt nesigur, ca şi cum dintr-o clepsidră nisipul curge mai repede decît s-a planificat. Lovesc ceva – aud în mine o dislocare, într-adevăr de nisip, ca la cariera de lîngă Timişoara, puterea mi se duce, zăresc cumva un baldachin înalt, în draperii albe, sub lună, mă îndrept într-acolo, în adîncul camerei, ating cu degetele draperiile de mătase, le dau deoparte şi vreau să mă întind în pat, să mă dezbrac după aceea. Mai întîi să-mi trag sufletul şi după aceea să mă dezbrac. Şi atunci, ating faţa unui om.

— Cine-i? strigă un bărbat, şi-mi dă un pumn peste mînă, şi în aceeaşi clipă o siluetă se ridică din pat, luna cade pe faţa aceea de tătăroaică, exact la înălţimea mea, rămas în picioare. Cîteva secunde nu mişcă, ne privim – nu-i nici un metru între noi –, nici un strigăt nu se mai aude şi-i desluşesc pielea albă ca o lumînare, fără teamă de neruşinare, hotărîtă să mă sfideze; apoi, femeia dispare din bătaia lunii şi aud cum, la dreapta, o draperie se rupe violent, prin cameră flutură o aripă de mătase, femeia îşi acoperă trupul cu fîşia de baldachin şi aleargă departe, în întuneric, spre uşă.

Fireşte, nu-mi spune ce plan imbecil are în cap. Nici eu nu ştiu ce plan imbecil are în cap. Dacă mi-ar spune – dar nu-mi spune. E de dimineaţă pînă seara cu mine. O permisie de 7 zile e o sărbătoare şi el respectă sărbătoarea şi mă duce peste tot. Plecăm la schi două zile, mai sus de Caransebeş. Sus, la un cot al potecii, apare în vale închisoarea, cenuşie în alb; ia un pumn de zăpadă şi-l aruncă spre ea, rîzînd cu gura pînă la urechi şi-şi potriveşte rucsacul pe spate; gamela se loveşte de cataramă. Dormim la cabană, bem cu cabanierul, se laudă cu mine – fiu-său e primul pe armată –, se joacă pînă-şi dă sufletul cu cîinii, cade pe priciul în care nu dormim decît noi. Miroase a varză de la bucătărie, coboară s-o înveţe pe madam Kati cum să altoiască sarmalele cu ienibahar. Şi nu-mi spune nimic, două zile. Dac-aş şti ce are în cap, aş şti ce am de făcut. I-aş rupe un picior, l-aş trînti undeva, într-o prăpastie, sau o intoxicaţie cu ciuperci otrăvite, exact cît trebuie. Cel mai bine ar fi, desigur, un picior rupt. Cîteva vertebre. Dar doarme. Dimineaţa-mi povesteşte ce a visat, se scarpină pe piept, iese afară şi se spală cu zăpadă. Unul dintre dulăi se joacă nebun cu o băşică de porc, gălbuie ca aurul în soarele masivului. Cabanierul taie o găină lîngă privată şi tata începe să facă gimnastică, gol pînă la brîu. Urlă la mine să vin afară, să mă spăl cu zăpadă, să fiu sportiv. Madam Kati strigă că ceaiul e gata. Fumez o naţională – din raţia permisiei.

Conservele companiei sînt în rucsac; n-a mai mîncat conserve militare, de mult, din război. Îmi cere să le iau cu mine, să spargem o ceapă lîngă ele, sus, la cabană, şi să le halim reci, după ce am strivit fasolea, pînă se face o pastă. Aşa mînca pe front. Le mîncăm acum, dimineaţa. Coborîm ca doi idioţi, urlăm printre brazi, el mereu înainte, fără să facă un pas greşit. Pierdem legătura spre Timişoara, rămînem în gară pînă la două noaptea şi adoarme încolăcit pe spatele meu. Sigur că n-are vocaţie, Dumnezeu i-a luat minţile, numai Dumnezeu, dar asta n-o aflu aici, în gară, o aflu mai tîrziu, peste cinci zile, la capătul permisiei, cînd plec dimineaţa la gară. În ziua a treia, mergem la cinema – e obosit după o zi de lucru în bancă şi începe să sforăie în sală tocmai cînd eroul cîntă mai frumos ca niciodată la pian. Cele două zile de schi se răzbună, omul e greu, îl car pe stradă ca pe un beat, beat de somn şi atunci îmi spune, pentru prima oară, că ar trebui să fac rugbi. Toţi dorm, Fana a îmbrăţişat-o pe mama, eu mă culc cu el în camera cealaltă şi cade ca un buştean. A patra zi, e a Alinei. Ieşim afară din oraş, eu îmbrăcat soldăţeşte, ea în bocanci şi pantaloni, ajutăm unor copii din mahala să facă un om de zăpadă, nu ne spunem nimic, Alina trimite un puşti să aducă un morcov pentru nasul omului. Plăcerea ei de a face numai ce se obişnuieşte. În toate cărţile de citire, omul de zăpadă are ca nas un morcov, ajunsă la bacalaureat ea nu renunţă la ce a citit în clasa întîi primară. Puştiul aduce un morcov, după masă ne întîlnim cu Alexandru, nu am nici o obiecţie, – să ne întîlnim cu Alexandru, de ce nu. Alexandru e obosit, a avut de exclus două elemente dintr-un liceu, oamenii n-au prea fost de acord, nu mă interesează, Alina îl ascultă atentă, ca o veveriţă la pîndă, între zgomotele crăcilor rupte. Unul dintre ei a recunoscut: maică-sa l-a făcut într-adevăr într-o vară, pe cîmp, cu moşierul respectiv, maică-sa muncea la arie, moşierul a siluit-o şi după ce s-a născut el, elementul, tatăl nelegitim l-a crescut pe lîngă el, în conac, timp de vreo zece ani, pînă a murit. Originea lui e moşierească, toate datele aduse de Alex erau adevărate. Alex e mîndru că deţine date adevărate, mîndria lui plictisitoare; totdeauna ştie mai mult decît tine, n-ai cum să-l întorci. Dar celălalt element nu admitea că e vinovat pentru că taică-său, tenor celebru, a cîntat în faţa lui Hitler, într-o operă, în Germania. Dar lucrurile sînt clare, toţi sîntem responsabili, Alex gesticulează cu mîna dreaptă, toţi sîntem responsabili pentru ce a fost şi ce va fi, răspundem şi pentru părinţi şi pentru copiii noştri. Nu lăsăm ca apolitismul să cîştige teren. Orice încercare de iresponsabilitate politică trebuie înfrîntă.

— Mai luăm cîte un cataif? îl întreb.

E singura cofetărie din Timişoara care face cataifuri, din ultimii bani iau trei pentru cei de acasă, Fana e trează, tata nu-i mai dă voie să doarmă cu mama. Tata vrea să doarmă lîngă mama – aşa cum e normal. Fana şterge cu linguriţa fiecare dîră de frişcă de pe hîrtia cataifului, nu lasă nimic pe hîrtie, e gata să mănînce şi linguriţa, o mîngîi deodată, e în cămaşă de noapte, cu genunchii aduşi la gură, ţinînd linguriţa ca pe un termometru pus sub limbă, cînd era mică. O mîngîi şi-mi ţine mîna, între maxilar şi claviculă. Tata nu e normal. De ce nu e normal? E normal să doarmă lîngă mama. Un tată doarme totdeauna lîngă mama. E anormal altfel. Nu, zice Fana, de cîte ori pregăteşte o surpriză, o boacănă, vrea să doarmă lîngă mama, chiar dacă ea îi spune că vrea să doarmă cu Fana. Mama, în ultimele luni, o ia mereu în patul ei – nu e normal, susţin. Tata are o idee a lui şi nu vrea să ne spună. De ce să ne spună? Mă enervez şi-i iau linguriţa, o arunc în chiuvetă. Un tată nu trebuie să spună totul, are dreptul la secretele lui – Fana începe să lingă hîrtia cataifului şi tac. Nu au bani, ăsta-i adevărul. Nimeni nu ştie ce face tata cu banii. Ea n-a mai mîncat o prăjitură de o sută de ani. O cred şi tac. Mă culc în bucătărie şi mă gîndesc că ar trebui să mă întorc şi să-i dau un telefon Alinei. Cum îl poate asculta cu atîta atenţie pe Alex? De ce nu o interesează nimic din viaţa mea? Nu se poate ca după 11 luni de despărţire să ne prostim în jurul unui om de zăpadă, să nu ne intereseze decît un om de zăpadă şi să aşteptăm apariţia unui morcov fistichiu. Nu se poate.

— Dacă vrei să dormi lîngă mine, să-mi dai bani! o aud foarte clar pe mama.

Cred că e în pragul uşii de la bucătărie, mă gîndesc imediat să n-o audă şi Fana. În întuneric, tata răstoarnă un scaun. E aici, în bucătărie, întinde mîna să caute patul meu; apoi se întoarce la uşă.

— Numai curvele vorbesc aşa – îi spune mamei, clar, dar fără furie.

— Aici m-ai adus… răspunde mama.

— Am să sparg o casă de bani şi am să-ţi dau zece milioane. Dă-te mai încolo… îmi şopteşte, şi mă trag spre perete, lăsîndu-l să se culce, în largul lui, pe spate. Patul trosneşte, butucul care ţine loc de picior se mişcă şi simt cum tata se pune pe o rînă, dîndu-mi o lovitură bună în fund. E linişte în toată casa. Idiotule – i-aş fi spus dac-aş fi ştiut adevărul – idiotule ai grijă de copiii tăi. Eşti responsabil. Nu pot fi fiul ultimului spărgător din RPR. Unde dracu’ ai mai auzit să se spargă case de bani, în jurul tău? N-ai vocaţie – aşa cum nu poţi cînta la pian, nu poţi lua o lanternă, un burghiu, te prind idiotule şi, pe urmă, vreau să călătoresc. Nu renunţ la călătoriile mele, nici dacă te spînzuri. Patul se mişcă, deodată, tata plînge, îi aud umerii.

Tata nu mă conduce la gară; e arestat chiar în noaptea de duminică, e adevărat, n-a dormit acasă. Arestat la faţa locului, în bancă, împreună cu alţi trei. Fana îmi comunică – pe culoar – în şoaptă, presată, lovită cu geamantane, saci şi schiuri, o păzesc cum pot, strîngînd-o la piept, şi ea începe să-mi plîngă pe veston. Plînsul are efect: nebunii ne ocolesc, cîte unii ne roagă să-i iertăm şi să ne tragem puţin, puţin mai încolo. Toţi ne iau drept logodnici în ultima clipă înaintea plecării; îi spun să se ducă acasă, să stea cu mama, să aibă grijă de mama.

Dau doi ghionţi în dreapta, trei în stînga şi o ajut să coboare. Calc pe un sac din care guiţă un purcel, îmi cer scuze, rămîn pe scara vagonului; o las să se îndepărteze, să se piardă pe peron, trenul se urneşte, sar de pe scară, cad pe spate, raniţa amortizează lovitura; din gară, telefonez Alinei, acasă.

Doamna Săsăran: Acum a plecat la şcoală. Cred că e pe scară.

Rusescu: Chemaţi-o de pe scară.

Am un glas de general de armată, doamna Săsăran se execută. Alina respiră febril în aparat.

Am fugit din gară, mi-am încălcat permisia ca să-i spun ei, şi numai ei, ce s-a întîmplat cu tata; nu crîcneşte – soldat în front, copil cuminte. Nu, a băut acasă ceaiul, nu vrea nimic; dacă eu vreau ceva, să nu-mi cumpăr – şi deschide servieta: două sandviciuri cu brînză puse într-un şerveţel de hîrtie. Nu ezit – explic domnişoarei că nu servim nimic. Mă înţelege, sînt soldat, admite. Alina mă priveşte cum mănînc – şi, în sfîrşit, mă întreabă de ce nu m-am dus la poliţie să-l găsesc pe tata, să mă informez, să aflu. Mîncarea ei îmi rămîne în gît, maxilarele mi se încleştează – ca la eroii din filmele proaste – nu mai pot mesteca. Şi atunci apare, în cofetărie – fiindcă perdelele sînt ridicate şi oricine trece pe stradă se poate amesteca în savarina ta – Alexandru; ne-a văzut din stradă, în drum spre sediu. Alina îi explică ce mi s-a întîmplat. De ce mie? Mie, mi. De ce dativul? Dativul etic.

Vreau să le explic că mie nu mi s-a întîmplat nimic, nu pot descleşta gura.

— Şi ce ai să spui la cazarmă? mă întreabă Alexandru. Cum ai să motivezi întîrzierea? Ce iei? şi se întoarce spre Alina. Nimic. Alexandru observă imediat şerveţelul sandviciurilor, o implor în gînd să-l refuze, el comandă – pentru toţi trei – linzeruri. Chiar din cele de ieri. Nu contează – linzerurile sînt bune şi puţin uscate. Şi ce ai să spui, deci?

— Ai să-mi dai tu o adeverinţă.

— Prin care voi confirma că tatăl tău a fost arestat? şi surîde cinstit spre Alina.

— Nu, n-aş vrea deocamdată să se ştie – mărturisesc. Domnişoara aduce prăjiturile, ne servim toţi trei – deşi, după brînză, uscăturile astea dulci…

— Atunci ce să adeveresc?

— Ai să scrii – spun rar, cu un efort umilitor, să-mi reţin furia, căutînd îndărătnic aiureala – ai să scrii că… în oraş s-a declarat un incendiu… un incendiu… şi eu… că un primus…

Fiecare cuvînt al meu e fixat de Alexandru pe mîna Alinei. Nu e o mîngîiere, e ca şi cum baţi rar pe grumaz un cal, pentru a-l linişti înaintea unui atac decisiv; amîndoi aşteaptă să cad, de acolo, de sus, de pe sîrma unde fac echilibristică. Fiecare cuvînt al meu e un pas pe sîrmă şi ei, jos – în sala circului – mă urmăresc şi la fiecare pas palma lui cade pe mîna ei: „linişteşte-te, va cădea!…“ Alina nu-şi retrage mîna. În clipa aceea, o explozie zguduie cofetăria, un val de fum năvăleşte dinspre bucătărie etc., etc.

Sosesc cu 14 ore întîrziere, noaptea, pe viscol, trec prin oraşul troienit spre castel, problema e alta: dacă locotenentul îi telefonează lui Alex vrînd să-mi controleze spusele (arsura de pe obrazul drept nu e o mărturie, un prim-secretar, martor la un incendiu, e mai valabil decît o arsură) atunci Alex, la telefon, nu-i va spune şi de ce am întîrziat iniţial, înainte de declanşarea incendiului? Nu-i va spune de tata? Nu-i în stare. Ba e în stare. Problema e ca pînă termin stagiul militar, nimeni, la unitate, să nu afle de tata. Nimeni să nu afle că sînt fiul unui spărgător, ultimul spărgător de case de bani din RPR. Şi ce ar fi dacă s-ar afla? Mi-ar fi mai greu, aş fi mutat. Disciplinar? Biografia nu are de-a face cu disciplina şi, la urma urmei, pot fi foarte disciplinat şi nu-mi mai poate face nimeni nimic. Dar cazierul tatălui nu i-ar da dreptul fiului să apere un castel de un eventual atac. Ce fel de atac? Eventual, domnule. Vezi venind acum – prin viscol – un duşman care să ocupe castelul? Nu, dar ca principiu. Lăsînd deoparte viscolul. Poţi lăsa deoparte un viscol, domnule, dar nu poţi trece peste un cazier. Fiul unui infractor nu poate apăra Republica. Fiul unui infractor nu poate apăra Republica? De ce?

Dar nu-i vorba că nu poţi apăra Republica, nu. Dumneata nu vrei să fii mutat de la castel. Ăsta-i adevărul. Dumneata vrei să rămîi aici, la castel – pentru ce? Eu nu sînt responsabil de faptele tatălui meu. De ce vrei să rămîi la castel? Pentru că-mi place. Pentru că m-am obişnuit. Pentru că trebuie să văd Mediterana. Vreţi să ştiţi adevărul? Nu-mi pasă de taică-meu.

Poate să crape liniştit în închisoare, poate să-l spînzure, nu mă interesează, a nenorocit-o pe mama, nu înţeleg de ce să mă nenorocească şi pe mine. Şi dacă mie nu-mi pasă de el – fiindcă, tovarăşe locotenent, să fim sinceri, epoca asta nu e a părinţilor şi a copiilor, ci a duşmanilor şi a prietenilor – de ce să vă pese dumneavoastră de el? Înainte de a fi borfaş i-a distrus viaţa mamei mele, vreţi să ştiţi cum? Vă pot spune şi cum, sînt intimităţi pe care nu aş ezita să vi le spun, dar sînt inutile.

Sub ochii mei, acum, în permisie, l-am văzut culcînd-o pe cabaniera de la Piscu Caprei. După ce ne-a servit ceaiul şi bărbatul ei tăia lemne, afară. Cu urechile mele, l-am auzit într-o noapte spunîndu-i mamei: „Să te duci mîine la doctor, cred că aia de ieri era bolnavă…“ Şi acum dac-a spart o bancă, sînt mutat. La nici 24 de ore după arestarea lui, sar în foc să salvez o bucătăreasă de cofetărie murdară, pentru asta sînt bun, aici n-a contat că sînt fiul unui borfaş?

Tot castelul ăsta nu face cît viaţa unei bucătărese. Mie-mi place, mă simt bine, e al meu, n-am avut niciodată un castel, sînt gata să-l păzesc zi şi noapte, nu mi-l luaţi, are scările lui, havuzul pustiu, frontonul, baldachinul, viscolul, podeţul acela putred, aleile, nu-l pot da pe o cazarmă în cîmpie, n-am decît o singură soluţie, stai, cine-i acolo? O disciplină de fier, o disciplină liber consimţită, o supunere fără crîcnire ca nimeni să nu mă bănuiască şi cerul o să se îndure mai departe.

— Stai, că trag!

— Sînt eu. Rusescu.

Lucrurile sînt mult mai simple: locotenentul nu crede nici în arsura de pe obraz, nici în vorbe, nici în telefoane. Armata nu e agenţie de voiaj, cum mi-am putut închipui că o să pună el mîna pe telefon să caute în Timişoara un ac în carul cu fîn? Alexandru Vîrlan nu e în Timişoara un ac în carul cu fîn.

— Lasă jocurile imaginaţiei, soldat!

Le las – patru zile carceră pentru încălcarea permisiei. Poate că după atîta oboseală nimic nu e mai bun decît o carceră. Abia aici îmi dau seama cum m-au supt pe dinăuntru dimineaţa de luni, gara, cofetăria. Carcera e bună pentru regenerare. Şi mai constat ceva: instinctul. Instinctul e perfect: la primirea pedepsei – am tăcut. Insistam – pierdeam. Instinctul mi-a poruncit să tac, să nu-mi apăr adevărul, pentru că din adevărul incendiului deriva adevărul coborîrii din tren. O demnitate dusă prea departe e totdeauna periculoasă şi o zi întreagă mîngîi, trîntit în paie, ca pe un mînz proaspăt născut, simţul primejdiei. Simţul primejdiei născut din instinctul de conservare. Ce prolific armăsar – instinctul de conservare! Ce mînji frumoşi – din încrucişarea lui cu biografiile noastre, cu visurile verii, cu obişnuinţa şi plăcerea!

În cîteva ore, sub mîngîierile mele, mînzul se dezvoltă, se ridică în picioare, începe să necheze nervos – din simţul primejdiei apare aşteptarea.

Aştept scrisoarea de mulţumire de la Alex şi comandantul garnizoanei. Dacă ar veni după cele 4 zile de carceră – n-ar mai avea nici un haz. Ea trebuie să vină azi, mîine, poimîine. Dar dacă nu vine de loc? E întrebarea cea mai frumoasă – în timp ce alături, în grajd, aud cum se desfăşoară adăpoiul şi pansajul. Din cînd în cînd, cineva îmi bate în uşă. Semne colegiale, grăjdarii de serviciu, cei care nu mă uită. Dar n-am nevoie de ei – ci de Alex. E imposibil să mă fi minţit. Am impresia că dacă nu mănînc – mă aude; fac greva foamei, o zi, două; băieţii îi spun lui Vlase că nu mănînc, apare Vlase şi-i spun deschis că am suficiente globule roşii ca tovarăşul locotenent să nu aibă nici grija mea şi nici eventuale remuşcări. Nu voi muri dintr-un post de două-trei zile. De cîte ori mi se face o nedreptate, organismul meu aşa reacţionează: refuză alimentaţia.

Totuşi, în a patra zi, scrisoarea de mulţumire soseşte, dimineaţă, înainte de sosirea colonelului; sînt scos din carceră, dus la duş – izmene şi cămaşă proaspete mă aşteaptă în sală, fac duş singur, n-am făcut duş singur de mult şi aud cum manetele sînt învîrtite din camera instalaţiilor igienice, special pentru mine. „Grăbeşte-te“, îmi strigă Gică Pasculea, „vine colonelul!“ Sînt derutat: fac duşul pentru colonel sau pentru lectura în front a scrisorii? Oricum, e formidabil să te speli, singur, într-o sală pentru 50 de oameni – unde niciodată nu intră decît 50 de oameni. Dau drumul la 5 duşuri deodată şi strig că mai vreau apă caldă; alerg de la un duş la altul, prin aburi, ca un duh gol al pădurilor. Mă îmbrac, asistat de Gică, şi ca un imperator îi întind piciorul să-mi lege şireturile izmenelor.

— Dacă mă aplec, ameţesc! îi explic. Mi-e stomacul gol.

— Ai şi baftă de porc…

Gică îngenunchează, ca în faţa unui voievod, după baie.

— N-am nimic, mi-e foame, ce ai la tine?

Ca de obicei, are la el ceva: mănînc o bucată de pîine, un capăt de cîrnăcior oltenesc, amestecat cu firimituri de tutun din buzunar; Gică a răzbit totdeauna cu mîncarea, deţine serviciile administrative pe baza pachetelor de acasă, nimeni dintre noi nu s-a bătut să-i ia briciul sau paza băii sau poşta. Mă şi rade, rapid, mă taie fiindcă mestec hămesit şi pielea îmi joacă sub degetele lui; nu-mi pasă; îi cer numai să aibă grijă de arsură, să nu umble pe acolo. Locotenentul raportează colonelului sosirea scrisorii de mulţumire şi zice că sînt unul dintre soldaţii în care educaţia a dat cele mai frumoase roade ca o dovadă a susţinutei; colonelul ascultă şi peste „frontul“ nostru fixează faţada castelului, o privire nemişcată, ca şi cum ar avea în vedere o anume fereastră, un anume detaliu. Eu îmi permit atunci să trec de la colonel la cele două tunuri vechi şi ruginite, aduse de la „77“, aici, în curtea interioară şi plasate la intrarea sub boltă. Locotenentul încheie raportul anunţînd că sîntem gata să primim noi ordine de luptă; începe să ningă, fulgii pătrund rari în curtea interioară, jucînd singuratici printre statuile cenuşii de lîngă ferestre. Trei dintre ei se aşază pe o roată de tun, din care lipsesc două spiţe. Nu pot ridica privirea mai sus de etajul întîi, unde într-o firidă un tînăr grec sugrumă un şarpe răsucit în jurul pulpei sale, nu mă pot urca mai sus de sexul discret cioplit al statuii, căci colonelul mă întreabă:

— Ce-i tatăl tău, soldat?

— Contabil – îi răspund imediat şi un fulg îi cade pe epolet, ca şi cum l-aş decora.

— Mai ai fraţi?

— Nu. O soră.

— Ce te-ai gîndit în clipa cînd te-ai aruncat în foc?

Fiindcă am voie să mă gîndesc, ridic ochii spre cer – şi văd o zeiţă care pleacă la vînătoare ţinînd strîns lîngă coapsă un cîine. Răspunsul întîrzie, locotenentul intervine:

— Rusescu a cîştigat slalomul uriaş la concursul pe armată.

— Aha! apreciază colonelul. Sportul dezvoltă curajul. Să faceţi cît mai mult sport, şi în loc să-i spun ceea ce trebuie să-i spun – ceva în genul: „totu-i să avem incendii“, sau: „incendiile să vină la timp“ – mă trezesc emiţînd clar şi neted:

— Eu voi face sport toată viaţa, tovarăşe colonel…

— Să-i scrieţi şi tatălui… ordonă colonelul, locotenentului. Soldatul aparţine şi armatei şi familiei.

— Aparţine.

Noaptea, jur conştient şi brav, ca în ziua jurămîntului militar, cu mîna pe armă:

jur să tac şi să nu răspund nimănui;

jur să nu mă gîndesc la tata;

jur să nu gîndesc nimic;

jur să umblu cu ochii în pămînt;

jur să nu mă răzbun pe nimeni, oricît m-ar jigni;

jur să nu sufăr de jignirile care vor veni şi jur să mă jignesc singur, fiindcă e mai bine;

jur să nu mă doară compromisurile la care voi ajunge, sînt compromisurile mele şi jur să le iubesc, fiindcă sînt ale mele, gîndite de mine;

jur să nu mă dezguste Alina, singurul om pe care-l iubesc, indiferent ce face şi cum se poartă cu mine;

jur pe Mediterana mea şi insulele mele, pe călătoriile şi aeroporturile mele, jur să-i aduc Fanei o zestre mare, ca să aibă o căsătorie fericită; dimineaţa, băieţii sînt în jurul meu şi rîd – deşi ziua nici nu a mijit la ferestre şi e groaznic să vezi oameni rîzînd în zori – cum am putut înălţa în somn pătura. Dar nu spun nimic, nu dau nici un pumn, nu mă răstesc.

Înghit tot, fără murmur, în instinctivă poziţie de drepţi, convins că în clipa în care aş rupe vraja, cel care îmi porunceşte ar afla, în aceeaşi clipă, că sînt fiul unui ocnaş şi m-ar muta de la castel în cine ştie ce cazarmă. Celor miraţi de noua mea atitudine, le explic grav şi serios că totul e o urmare a celor patru zile de carceră – carcera are o mare forţă educativă, e un mijloc de îndreptare şi iată-mă îndreptat şi disciplinat. De ce vă miră un soldat disciplinat prin pedepsele pe care le-a primit? Nu de aceea se dau pedepse? Ordonaţi! Bine, dar scrisoarea de mulţumire… Nu – evit cursele care mi se întind – nu, scrisoarea de mulţumire nu a fost trimisă pentru a-mi crea drepturi speciale sau pentru a şantaja bunăvoinţa şefilor mei. Scrisoarea de mulţumire îmi cere să fiu şi mai conştient şi sînt. E extraordinar cît de derutaţi sînt ofiţerii în faţa fenomenelor pozitive, tocmai în faţa fenomenelor a căror necesitate o predică zi de zi. N-aţi cerut, la fiecare oră de educaţie, să nu crîcneşti la primirea unui ordin? N-aţi vorbit de o sută de ori pe zi că serviciul de grăjdar cere conştiinţă şi ochi treaz? De ce vă miraţi – la inspecţia de noapte – că nu mă găsiţi dormind pe troacă? De ce nu mă credeţi cînd spun că rămîn consemnat cu trupa, duminica, renunţînd la biletul de voie, singurul bilet de voie eliberat pentru plimbarea în oraş? Nu e normal să fiu solidar cu cei pedepsiţi? Nu se cere zilnic solidaritate şi spirit de sacrificiu?

Bine, dar tu erai cel mai păcătos dintre păcătoşi, omul în faţa căruia carcera tremura, cel mai nesupus dintre nesupuşi. Eram, dar nu mai sînt. Nu declaraţi toată ziua şi înainte de culcare că omul se poate transforma? Sînt transformat, tovarăşi virtuoşi, de ce vă holbaţi? Sau nu credeţi în propriile virtuţi sau sînteţi idioţi!

Hai, daţi-mi să curăţ cartofi, daţi-mi cîrpa să frec robinetele, lăsaţi-mă să curăţ closetul – lui Brandabur, băiat al lui mama, cu patru vizite pe lună, permiteţi-mi să vă raportez, i s-a făcut rău de sensibilitate. Trece şi asta, trece şi sensibilitatea. Şi na, inspectaţi-mi pantalonii – n-au scame, sînt curaţi, sînt cei mai curaţi pantaloni din companie, cu mine n-o să aveţi probleme de infirmerie, eu nu voi face furuncule de la scame, eu aplic regulamentul de igienă: bă, să nu faceţi bube că vă vede mama dracului. Pe mine n-o să mă vadă mama dracului.

Noaptea mă duc la tata, bat la celula lui, el ridică ocularul – tot timpul trăiesc cu ideea că e aici, într-o pivniţă a castelului şi de aceea, spre uimirea tuturor, mă autopropun des, cam la trei zile o dată, să fac fie de serviciu la grajd, fie planton, uneori înlocuiesc băieţii şi ca să nu dau de bănuit, numai ca să nu dau de bănuit, printr-un serviciu dezinteresat, prea dezinteresat – căci nici dezinteresul nu e crezut – accept să primesc mîncare de la ei. Nu vreau bani, nici ţigări. Prefer serviciile de grăjdar, cele mai grele, cele de la 12-3 dimineaţa. Sînt singur cu caii, sînt bune, bune pentru taine, idei şi năluci. Plec la castel fixînd un cal dormind, praful paielor jucîndu-i pe la nări, stîrnit uşor, respiraţie îngerească; aştept să i se ridice pleoapa prin somn, să-i văd albul ochilor irizat de vinişoarele roşii şi atunci tata ridică şi el ocularul, îi văd barba mare şi-i spun să-mi deschidă. El ţine cheile. Scrisorile Alinei vin rar, una pe lună, una la două luni. Bătrîne, hai să te scot la aer – îi spun. Compania doarme, caii dorm, doar stelele ne observă.

De ce ai făcut prostia asta? continui, copil caraghios. Nu-mi pasă ce ai făcut din mama sau din Fana. Dar din cauza ta trebuie să fiu servil, prefăcut şi atent. Nu m-am născut ca să fiu servil, şi mai ales nu suport să trăiesc atent, cu ochii în patru. Tu ştii ce înseamnă, la 20 de ani, să ţii un secret ca al nostru? Pornirea mea e să nu am secrete, să-mi pun inima pe masă şi să calc pe unde-mi place. Sst, ridică picioarele, ridică-le, ghiuleaua de la gleznă nu o tîrîi pe pietrişul parcului, pe dalele curţii interioare. Dacă astă-seară nu poţi face atîta lucru pentru mine – să ridici cum trebuie picioarele – marş în celulă! Te scot mîine, hai, lasă mofturile, te scot mîine şi vom merge pe ape, pe Mediterana, pe Adriatica, şi nimeni nu-ţi va mai auzi tîrşîitul paşilor, pînă şi cămaşa ta soioasă va fi luată drept o pînză de iaht. Nu plînge, că te omor. Ai făcut-o, ai făcut-o – dă-i dracu’ de bani, dar ce fac cu tine, şi mai ales ce fac cu mine? În fiecare noapte mă tem că ajung aici, la celulă, găsesc uşa deschisă, celula pustie şi în locul tău un cal mort, tot aşa, pe o rînă, ca ăsta, dar fără să mai respire. Cum s-a aflat că eşti aici? Nici n-o să am timp să te mai văd, bătrîne. Te vor muta, voi avea halucinaţii în auz, convins că-ţi mai aud ghiuleaua – dar la ce-mi vor fi ajutat servilismul, supunerea şi disciplina? La asta nu te-ai gîndit? Nimic nu-i mai dureros ca servilismul inutil. Supunerea fără rezultat, disciplina nerodnică; nici protestul zadarnic nu se compară cu zelul nedemn, pe cît de nedemn pe atît de nerăsplătit, ştii ce-o să mi se întîmple? Să-ţi spun eu ce o să mi se întîmple: mi se va umfla limba. Atunci cînd vor afla că te-am ţinut aici şi te-am păzit simultan cu caii companiei, limba mi se va umfla cît ghiuleaua de la picioarele tale – aşa cum visam de mic, cînd deţineam un secret al vreunui coleg şi juram să nu-l împărtăşesc nimănui. Mă trezeai noaptea şi-mi dădeai două palme ca să-ţi spun ce am, de ce gem; află: deţineam un secret, nu trebuia să-l încredinţez nimănui, nici lui Dumnezeu din cer, şi vedeam cum limba mi se umflă ca ghiuleaua ta. La 20 de ani, nu vreau să trăiesc cu secrete, cu gînduri nerostite, cu vorbe păzite. La 20 de ani, limba umflată nu mai e vis, la 30 e tumoare malignă, cancerul din asta vine.

Mă, nu fi prost – zice bătrînul, intrînd în celulă, după plimbarea nocturnă, aranjîndu-şi ghiuleaua ca unul cu proteză la picior – nu fi prost, dacă ai ajuns aici, e bine. Şi dacă eu, neputînd să dau lovitura, am reuşit totuşi să te fac să fii ascuns, umil şi bun la toate, mă bucur, mă felicit şi trăiască hoţii prinşi dacă au asemenea rezultate în muncă. Somn uşor, realizare a nefericirii mele, rod al mîinilor mele care au tremurat tocmai cînd nu trebuiau să tremure, noapte bună, contribuţia mea de preţ la liniştea oamenilor. Oamenii, dinspre partea ta, vor fi liniştiţi. Un borfaş, ispăşind o pedeapsă, nu poate avea mulţumire mai mare decît gîndindu-se că fiul lui va fi un om cuminte. Noapte bună, autocritica mea prin fapte! „Cum poţi fi atît de indiferent faţă de propriul părinte? Eu n-aş avea linişte dacă mama s-ar tăia la deget. Sîntem totuşi copiii lor, le datorăm viaţa, le sîntem datori dragoste şi devotament; mă sperii, dragă Paul, şi-ţi mărturisesc că nu ştiu ce atitudine să iau faţă de tine, faţă de cei din jur. Cîtva timp, nu-ţi voi scrie fiindcă mă pregătesc pentru bacalaureat.“ Iată ce fac cu scrisoarea ei, cu fiecare scrisoare – după ce mă asigur, bineînţeles, că tata doarme, bine ferecat în celulă: o rup în bucăţele mici, amestec hîrtia fărîmiţată cu paiele pentru cai, caii mănîncă paie şi scrisori, nu există cal să se îmbolnăvească din scrisorile astea, ar fi un fenomen. Un straniu presentiment, totuşi, joacă în mintea lor: răsuflă suspicioşi în grămadă, încep să mestece, iar răsuflă şi cîte un atom de scrisoare se înalţă din staul, ca un fulg alb de pasăre ucisă; cîte unul, amuzat, urmăreşte zborul – după aceea, mănîncă liniştit, fornăind; fiecare ştie că nu poate fi otrăvit, e un sentiment care mă desparte decisiv de ei, dar de lovit, eu nu pot lovi.

E o infirmitate, o incapacitate a sufletului meu, zgîrciul acela de inimă nu transmite nimic nervilor şi văd clar, antrenament după antrenament, că gelatina aceea din cap e incapabilă să-mi influenţeze mişcările. Sînt prea bine făcut ca antrenorul să nu mă arunce într-o grămadă, ca să împing, să calc, să talonez, să sar în tuşă, lovind pe ascuns şi dezechilibrînd hoţeşte; antrenorul foloseşte definiţia englezească: rugbiul e un joc de gentlemeni practicat de hoţi sau un joc de hoţi practicat de gentlemeni. „Alegeţi – dar jucaţi, fir-aţi ai dracului!“ Nu pot alege, nu ştiu cum vine nici una nici alta, sînt luat la mijloc, doborît, călcat în picioare şi răspunsul meu nu e decît o privire spre cel care aleargă după mine, încruntat, fără să-i pese de privirea mea. Seara, beau cu ai mei şi cu ei, parteneri şi adversari – de fapt, ei îmi fac hatîrul să mă accepte la masă şi amîndoi, parteneri şi adversari, în frunte cu antrenorii, ştiu că n-am talent. Am hoit, dar nu am talent pentru rugbi.

Iar eu, ducînd paharul la gură, ca să amîn sentinţa, simt că-i iert pe toţi şi dorinţa asta, de a-i ierta, se transformă în dorinţa de a mă pune bine cu ei; le torn în pahare, îi fac să rîdă, ştiu să imit actori din filmele la modă; sînt inspirat, toţi rîd cu lacrimi, şi după aceea încep să sîsîie pudici că au rîs cu atîta poftă, de faţă cu antrenorii. Sînt altfel decît soldaţii – nu-i pot înfrunta pentru că ei nu ascultă de ordine, de locotenenţi, ci de antrenori care dau sfaturi. În civilie sfaturile sînt mai puternice decît ordinele fiindcă oamenii nu sînt constrînşi să asculte de grade şi sînt, cum se spune, liberi. Băieţii execută sfaturile antrenorilor mult mai operativ decît noi, în armată, ordinele. Asta mă derutează şi mă gîndesc ore întregi, nostalgic, la castelul meu, la grajdurile şi carcera de acolo.

De ce transformăm totul în ordin, de ce există nevoia asta de supunere; numai pentru pîine? Pîinea asta să fie atît de blestemată încît chiar dacă nimeni nu ţi-o cere, tu să-ţi inventezi un ordin la care să te supui? Dar planul meu nu e acela de a mînca mai bine pe lumea asta, eu mă pot lipsi de pîine pentru ca să văd Mediterana sau insulele Bermude sau piramidele şi atunci de ce trebuie să mă pun bine cu ei? Mediterana e altceva decît o bucată de pîine – cel puţin în ochii mei – ceea ce mă obligă să-mi găsesc alte metode, pe măsura nobleţei scopului.

Mama îmi numără vînătăile, eu ştiu prea bine că nu pot da examen la nici o facultate, mai ales că m-am plictisit să-l mai păzesc. L-aş scoate la lumină, priviţi-l, ăsta e, ăsta-i taică-meu, eu sînt fiul lui. E inutil să-l mai ascund, ceea ce-mi place e că nu mă simt umilit din cauza lui, nu mă consider nici paria, nici fiu de hoţ, nu am milă nici faţă de el, nici faţă de mine, melodramele nu-s genul meu, nu mă voi apuca să sufăr, dar mai descopăr ceva: ca un bărbat stătut, parcă aş fi fost eu însumi deţinut, găsesc o voluptate în a spune tuturor că taică-meu e chiar Rusescu, ăla cu banca. La angajarea în fabrică, o declar sus şi tare şi văd în ochii funcţionarului dilatarea aceea de pupilă bătrînă care apare în faţa necuviinţei. I se pare că sînt necuviincios, mă ştiu apărat nu numai pe dinăuntru, dar şi pe dinafară fiindcă antrenorul i-a spus directorului – nebun să aibă o echipă de fotbal a uzinei în campionatul regional – că aduce un half cu şut necruţător şi plămîni din 16 în 16. Pupila nu-mi poate face nimic, eu însă da: descopăr că dacă nu pot lovi cu pumnii, dacă mi-e groază să plachez la picioare şi să cad cu cel placat, auzindu-l cum geme sau cum se rupe ceva în el – de asta am şi renunţat la rugbi –, se mai poate lovi şi altfel, şi pentru genul ăsta de lovituri am şi vocaţie şi putere.

Pot pune oamenii în situaţii neplăcute.

Deprind lovitura repede şi cu plăcere; îi constat eficacitatea şi justeţea. Funcţionarul ezită, eu lovesc sec:

— Constituţia dă dreptul tuturor la muncă. Chiar şi fiilor de spărgători… N-are rost să încălcaţi Constituţia, semnaţi angajarea!

O conduc pe Fana la gară: e noapte, frică, frig, locomotivele pufăie importante, ca scriitorii de romane poliţiste, din pipe, ca şi cum ar deţine cine ştie ce mistere importante. Locomotivele nu au mistere, în orice caz un mister de locomotivă nu se compară cu un mister de maimuţă. Maimuţele, da, Fana, da. Fana pleacă spre necunoscut. Şantier la 250 de kilometri de oraş, de mama. Eu rămîn cu mama – trebuie să rămînă cineva cu mama, n-o putem lăsa singură. Şi nu vreau să muncesc pe şantier. Am alt plan – munca înnobilează omul, de acord, dar şi omul înnobilează munca. Sînt prea multe maşini pe şantier – în fabrică nu am decît o singură maşină şi o echipă de fotbal. Du-te, Fana, dacă asta-i ideea ta, totu-i să nu renunţi la o idee a ta, poţi să trimiţi bani, poţi să nu trimiţi bani, ţine-i pentru zestre, poate găseşti un excavatorist, un normator, nu contează ce – un om, şi ai să ai nevoie de o zestre, de un cearceaf, de un pat. Se zice că nu mai interesează zestrea. Care-i zestrea Alinei? O bună prudenţă. Asta face milioane. Fana nu are prudenţă – n-o să aibă o zestre mai mare de cîteva mii puse la CEC, fiindcă s-a aruncat în necunoscut, în muncă. Alina a învăţat la seminarul activiştilor că omul îşi făureşte istoria cu mîna lui. Nu-ţi poţi făuri istoria lîngă mine – şi cu asta sînt de acord. Nici eu nu mi-aş făuri istoria lîngă mine.

Ofiţerul Stării Civile: Alina Săsăran, de bunăvoie şi nesilită de nimeni, Alexandru Vîrlan, de bunăvoie şi nesilit de nimeni. Da.

Nu înţeleg de ce „nesilit de nimeni“. Cel puţin în cazul ei – a silit-o taică-meu. Dacă nu era arestat – Alina era a mea.

Lucrurile sînt din nou prea clare şi mi-e greaţă să le scriu altfel. Doamna Săsăran are ideea de a veni la căsătoria fiicei ei purtînd o superbă pălărie cu voaletă. Alex, înainte de a intra la Ofiţer, o ia la braţ, o conduce deoparte, îi spune cîteva cuvinte de fiu nou şi doamna Săsăran îşi desprinde voaleta de la pălărie, mototolindu-o în geantă; surîde – dar greşeala rămîne greşeală. E o chestie de nivel, just, după aceea intrăm cu toţii în sala Ofiţerului. Alina e departe, în faţă, printre capetele cunoscuţilor îi văd funda albă cu care şi-a legat părul la spate; mai poartă cozi – de fapt, cele două cozi, lungi, pînă în talie, sînt prinse într-o singură coadă – copil nevinovat care a luat bacalaureatul şi nu renunţă la atributele adolescenţei; în inocenţa asta văd o dorinţă de a nu fi considerată o mic-burgheză – tovarăşul Vîrlan nu va lua o mic-burgheză, deşi e şi el un fiu de funcţionar – ci o fată simplă, cu cozi şi diplomă de onoare, harnică şi conştientă. Eu văd mişcarea aşa cum am văzut-o şi în voaleta mototolită a soacrei – sînt convins că Alex şi-a spus părerea şi-n problema coafurii miresei – însă ceea ce-mi place e dispreţul cu care mă priveşte cîte un cunoscut informat. Sînt venit de la lucru – asta se vede în gulerul meu descheiat, muncitoreşte, în hainele care poartă pecetea vestiarului de fabrică, dacă nu chiar în mirosul lor de pilitură metalică, în mirosul pielii mele, în uleiul de sub unghii, şi poate în respiraţia mea – căci toţi, cînd Ofiţerul rosteşte formula minunată, se trag de lîngă mine şi înaintează spre altar, lăsîndu-mă singur la uşă, parcă aş mirosi urît. Atunci, eu încep să difuzez un meci din fotbalul categoriei A. E ideea mea de 7 zile. Să dau examen de crainic sportiv, conform anunţului apărut în Steagul roşu. Sînt convins că aş fi cel mai bun crainic al ţării; văd pălăria amărîtă a doamnei Săsăran – în fond, doamna Săsăran m-a invitat la nuntă, pe bulevard, alaltăieri, să asist la cea mai fericită zi din viaţa Alinei – şi încep exerciţiul, stingînd sunetul ofiţerului: „Covaci deschide la Bădeanţu, Bădeanţu se lansează într-o cursă pe extremă, în stilul său caracteristic, Farmati intervine decis şi Locomotiva obţine un corner. De 10 minute, Locomotiva presează pentru a reduce handicapul, cornerul e bătut perfect, Marki sare în careu, Covaci nu se poate descurca, dar, fault, fault, fault în careu, Farmati asupra lui Covaci, arbitrul…“ Mă pregătesc să transmit un 11 metri în favoarea Locomotivei, după-amiază am antrenament, şi pentru prima oară constat că tot ce am plănuit e o prostie şi nu am să rezist. Nu-s făcut pentru fotbal, cum nu-s făcut pentru rugbi şi mă înspăimîntă ideea că după ce am renunţat la rugbi, mă voi lăsa şi de fotbal. Prea multe renunţări, prea multe nehotărîri, prea multe spaime pentru un singur om. Nu e voie, e în primul rînd obositor, după aceea, descurajator; ce se întîmplă? Cortegiul nu se mişcă, îi lasă în frunte pe cei doi fericiţi care se întorc spre uşă şi vin, braţ la braţ, spre mine, în timp ce eu deplîng ratarea penaltiului de către Bădeanţu.

Rezumatul capitolelor ulterioare:

Nu voi mai vedea un asemenea penalti decît într-o semifinală a cupei Angliei, în 1959, pe Wembley, în cupa Angliei pentru amatori: vor juca Enfield şi Skermersdan, o echipă obscură, dată de bookmakeri la 250/1. În minutul 90 va fi 0–0 şi în minutul 90, un fundaş al lui Enfield, favorita, va face henţ în careu. Penalti.

Alina şi Alex se apropie încet de mine, mă văd amîndoi, îl simt strîngîndu-i braţul ca să-i dea curaj, aştept s-o văd plecînd privirea în pămînt, naivă, îmi spun, într-o secundă, că dacă face ceea ce aştept va fi a mea şi căpitanul echipei care în acel sezon din opt lovituri de la 11 metri le-a marcat pe toate opt îşi potriveşte lovitura. Wembley n-a văzut niciodată asemenea scene: trei jucători cad în genunchi şi încep să se roage, un al patrulea îşi acoperă capul cu maioul, ceilalţi se întorc cu spatele să nu vadă victoria; se aude doar fîlfîitul steagului din corner, în vînt. Alina îşi pleacă privirea, portarul lui Enfield – ca o panteră – sare şi prinde mingea, înaintaşul cade la pămînt, într-un urlet de fiară şi eu le spun răspicat, fiindcă au ajuns în faţa mea: „Tata vă binecuvîntează, copii ai soarelui!“.

După căsătorie, timp de douăsprezece zile, îi sun de la bufetul din colţul străzii mele, la aceeaşi oră, căci sînt şi imbecil la ora aceea, 12 şi un sfert. În douăsprezece zile, Alina nu ridică receptorul decît o singură dată – sînt surprins şi închid aparatul. Altfel, răspunde tot timpul el – presupun că au telefonul pe noptiera de lîngă studio şi-mi place să-l văd răsucindu-se în pat, despărţindu-se de ea – şi imediat arunc întrebarea:

— Casa doctor Fodor?

pînă cînd bufetierul îmi cere să renunţ la prostiile mele. Telefonul e pus sub observaţie, a venit cineva şi l-a întrebat cine-i tipul care în fiecare noapte, la orele 12 şi un sfert, îşi permite glume proaste. E inadmisibil să fie complice, el, bufetierul, la tulburarea somnului paşnic al cetăţenilor. Somn paşnic, îi promit că isprăvesc cu prostiile mele şi cinstesc furia lui Alexandru Vîrlan cu cîteva sticle de bere băute împreună cu complicele. El admite să bea cu mine şi-mi cere amănunte. A, nu. Amănuntele între bărbaţi îmi fac greaţă, mai ales cele schimbate cu chelnerii şi responsabilii chelnerilor. Caut în fiecare noapte alt telefon public, ca un cîine locurile igienice. Să găsească tovarăşul Alexandru Vîrlan telefoanele publice de unde cer, noapte de noapte, casa doctor Fodor. Să găsească, el poate găsi orice, să mă urmărească cu miliţia, să mă aresteze pentru tulburarea somnului paşnic.

Vin frînt de la antrenamente, vînătăi sănătoase, sînt puşti şi bun la tăvăleală, sînt junior şi dacă vreau să fiu titular, atunci trebuie să alerg pe teren ca după pîine – bine, accept, dar încep să înţeleg că accept prea multe. Mama şi Fana dorm în sfîrşit împreună, la douăsprezece noaptea mă ridic cum o fi din pat, mă îmbrac şi ies uşor din casă, caut telefonul şi ca să-l derutez hotărăsc aşa: maximum trei nopţi consecutive din acelaşi loc. Dar, în două-trei săptămîni, ajung să schimb în fiecare seară aparatul. Atunci se întîmplă altceva: sună şi nu se răspunde. Au scos telefonul din priză – mă bucur ca un prost: se feresc de mine, se apără, se tem de loviturile mele – înseamnă că ştiu să lovesc.