Victor Suvorov

O să vă îngropăm!

Cronica măreţului deceniu

Traducere din limba rusă
de Simona Amăriuţei

POLIROM
2012

© 2012 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2718-9

ISBN PDF: 978-973-46-2719-6

ISBN print: 978-973-46-2536-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: John F. Kennedy şi Nikita Hruşciov, Viena, 3-4 iunie 1961

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VICTOR SUVOROV (Vladimir Bogdanovici Rezun), fost ofiţer al Direcţiei Generale de Informaţii a Ministerului Apărării din Uniunea Sovietică, a defectat în 1978 şi s-a stabilit în Marea Britanie, unde a lucrat ca analist de informaţii. Alte volume traduse la Editura Polirom: Spărgătorul de gheaţă. Cine a declanşat al doilea război mondial? (2010), Ultima republică (vol. I: De ce a pierdut Uniunea Sovietică al doilea război mondial?, 1997, 2010; vol. II: Cauza sfântă, 2011; vol. III: Dezastrul, 2011), Ziua M. Când a început al doilea război mondial? (1998, 2011), Epurarea. De ce a decapitat Stalin armata? (2000, 2011), Acvariul. Cariera şi defecţiunea unui spion sovietic (2011), Speţnaz. Istoria secretă a Forţelor Speciale Sovietice (2011).

Cuvântul autorului

Faptele înfăţişate în această carte le-am verificat şi le-am confruntat cu toate sursele la care am avut acces.

Nu garantez însă pentru exactitatea dialogurilor, pentru că nu am fost de faţă. Nu ştiu ce au vorbit participanţii la evenimente într-o situaţie sau alta, ci doar despre ceea ce ar fi putut să vorbească după părerea mea. Nu afirm, nu insist.

Dacă nu credeţi, luaţi-o ca pe o glumă.

Prolog

În locul feţei de masă fermecate, sfântul ziar Pravda. Pe ziar sunt trei pahare fără picior, brânză topită, castraveciori, o ceapă, o felie de pâine, o bucată de salam, o sticlă cu o căscioară pe etichetă şi cu inscripţia „Stolicinaia”. În jurul ziarului, trei bărbaţi stau aşezaţi la fel ca în tabloul lui Perov Vânători în popas, numai că, în locul ierbii gălbui, pe pardoseala de beton a atelierului de asamblare e o salteluţă de burete, iar în spatele lor, în locul pădurii de toamnă şi al întinderilor nemărginite, se află vagonul-platformă pe patru osii; pe el, o construcţie deosebită: o bombă cu diametrul de doi metri şi lungă de opt.

Opt metri fără a pune la socoteală focosul – două tije ascuţite din oţel ieşite în afară, de un metru şi jumătate fiecare. Se numeşte simplu: „Produsul 602”. Au asamblat produsul direct pe vagonul-platformă. Iar pentru ca platforma să fie într-un loc potrivit pentru montaj, a trebuit să fie spart peretele, să fie găurită podeaua, iar şinele să fie prelungite până în atelierul de asamblare.

Produsul cântăreşte 26 413 kilograme.

Lansarea produsului se va face cu avionul Tu-95V.

Pentru ca avionul să se poată îndepărta măcar la o sută de kilometri de explozie, bomba va fi lansată cu o paraşută care cântăreşte 813 kilograme. Cupola paraşutei are 1 600 de metri pătraţi. În total, produsul şi paraşuta au 27 de tone. Pe puţin.

Dacă paraşuta nu se deschide ori se deschide cu întârziere, un mecanism special al bombei nu îi va permite acesteia să se declanşeze înainte de a fi timpul. Cu toate acestea, echipajul avionului-lansator nu prea se bizuie pe acest mecanism.

În schimb, toate celelalte dispozitive ar trebui să funcţioneze. Tocmai în cinstea acestui viitor succes se toarnă frăţeşte, în trei, lichidul aromat şi tare.

Lansarea bombei va avea loc în trei faze. La înălţimea stabilită, care nu va fi nicidecum mai mică de patru kilometri, se va acţiona prima cascadă, cu o putere de o tonă şi jumătate de trotil. Această explozie va atrage după sine o a doua cascadă, de cinci milioane de tone, care la rândul său va genera detonarea celei de-a treia faze, cam de zece ori mai puternică. Frumos trebuie să mai bubuie. Puterea totală e undeva în jurul a 55-57 de milioane de tone. Când e vorba despre asemenea puteri, nu se poate da o cifră exactă cu mâna pe inimă. Pot să se obţină 30-40 de milioane sau poate chiar să treacă de 70. Dacă tot e să fim sinceri, atunci haideţi să recunoaştem măcar pentru noi înşine: 30 sau 70 nu e totuna? Oricum ar fi, înseamnă de câteva mii de ori mai mult decât la Hiroshima.

Dar asta nu e tot. Partea interesantă e că, cu ajutorul oamenilor de ştiinţă sovietici, a fost găsit în sfârşit drumul către crearea unui proiectil a cărui putere este de neoprit. În general, de neoprit. Într-un astfel de înveliş de peste opt metri se poate îngrămădi, dacă se doreşte, o încărcătură de 100 de milioane de tone sau chiar de o mie! O mie de milioane!!! Şi Pământul va fi aruncat în aer la mama naibii! Asta chiar că e straşnic: să te apuci să arunci în aer!

Aşa că, terminând de asamblat şi de pus ultimul şurub, creatorii se apucă de băut – nu aşa, pur şi simplu, ci cu un motiv.

Oamenii au băut şi au căzut pe gânduri: cum să îşi numească realizarea? „Produsul 602” e bine. Aşa şi va rămâne în toate documentele. Dar parcă pe rus îl zgârie un pic la ureche. Parcă am fi romantici!

— Bomba Ţarului!

— Nu merge.

— De ce?

— Or să-şi bată joc. Este la Kremlin Tunul Ţarului, cu calibrul de aproape un metru şi greutatea de 40 de tone. Numai că întrebarea e: a tras tunul ăsta vreodată? Alături e Clopotul Ţarului, de 200 de tone. N-a bătut niciodată. În 1915 a fost făcut Tancul Ţarului, Lebedenko. Ăsta nu se putea mişca din loc. Oare chiar vrem să ajungem ca ei?

— Prima bombă atomică sovietică se numea Tatiana. De ce să nu se numească şi a noastră tot aşa?

— Cum?

— Cum ar fi Ivan!

— Nu-i bun nici ăsta!

— De ce nu?

— În basmele ruseşti, Ivan e tot timpul ăla prost. Îi punem numele Ivan şi toţi cei care vor avea de-a face cu bomba se vor gândi imediat la Ivan cel Prost.

— Într-adevăr.

— Am găsit, fraţilor!

— Spune.

— Nikita Hruşciov i-a promis Americii că o să vadă ea pe mama lui Kuzka1. Dar ce a putut el să-i arate, în afară de pumnul său vânos şi noduros? Ei, acum poate! Frumoasa de ea! Iubita de ea! Iat-o în toată splendoarea şi măreţia ei: „Mama lui Kuzka”!

1.   Pokazat kuzkinu mat („a o arăta pe mama lui Kuzka”), expresie frazeologică în limba rusă folosită pentru a ameninţa. În 1959, N.S. Hruşciov o adresează vicepreşedintelui Statelor Unite, Richard Nixon, cu sensul de „O să vă arătăm noi!”, însă americanii, primind o traducere ad litteram, au înţeles că ar fi vorba despre numele unui nou tip de armă deţinută de ruşi (n. tr.).

Capitolul 1

1

Locomotiva diesel s-a prins cât se poate de precis cu tampoanele de cele ale vagonului-platformă. Încuietorile cuplei zăngăniră. Constructorul-şef Iuli Borisovici Hariton a oftat adânc, atingând pentru ultima oară cu mâna coapsa lustruită a dolofanei: să nu mă laşi baltă, scumpo, să nu-mi faci belele, puicuţă. Inima i se strânse: îşi conducea favorita pe ultimul drum.

Întorcându-se, fără să se mai uite la ea, i-a făcut semn încruntat mecanicului de locomotivă: ia-o de-aici!

Locomotiva, de parcă nu ar fi vrut, a tras lin platforma, a scos-o afară din atelier şi s-a oprit. În lumina lunii, frumoasa străluci cu acele reflexii argintii-verzui care se aşază peste Nipru în nopţile senine. Dacă cineva nu ar fi ştiut că pe platformă se transporta o bombă, ar fi putut foarte bine să-şi închipuie că aceasta e un mic submarin elegant pentru diversionişti, atât era de lucioasă şi de minunată, de parcă ar fi fost o picătură îngheţată. Dar aici nu e nimeni străin. Aici nu au voie alte persoane. Aici sunt numai oameni din interior. Şi aici ştiu cu toţii că acesta nu e nicidecum un submarin, ci ceva cu totul diferit. Aici toţi ştiu că această „picătură” de opt metri ascunde în sine o forţă pe care nimeni nu a mai stăpânit-o înainte.

Se cuvine ca bombele de mare putere să fie scoase din atelierul de asamblare numai noaptea. În aceste nopţi, se cuvine ca toţi cei care nu sunt implicaţi direct în transportarea bombei să doarmă. Dar cine ar putea să doarmă într-o astfel de noapte?

În preajma atelierului de asamblare trebuie să se afle numai cei care iau parte nemijlocit la ultimele pregătiri. Restul n-au ce căuta aici. De altfel, nici nu sunt aici. Sunt ceva mai departe, după ferestrele atelierelor şi ale laboratorului. Fiecare fereastră care dă în atelierul de asamblare e înţesată de ochelarişti în halate albe. Cine poate rezista tentaţiei de a-şi privi creaţia? Chiar şi de departe. Chiar şi pentru o clipă. Fiecare fibră a sufletului său e îndreptată către această frumuseţe. Puţini sunt cei care au văzut-o în forma finală. Şi iată că locomotiva a ieşit din atelier, a tras după ea „picătura” strălucitoare şi un strigăt victorios a răsunat pe holuri, prin cabinete şi săli: ah, cât e de minunată!

Dar cum vor transporta „picătura”? O vor acoperi cu o prelată? În nici un caz. Pentru început, o vor fixa astfel încât să nu se mişte. Şi o vor împrejmui cu un grilaj de fier negru-portocaliu, cu barele strâns legate una de alta, construind astfel o carcasă solidă. Chiar dacă se va produce un accident, iar „picătura” se va rostogoli împreună cu vagonul, carcasa o va feri de vânătăi şi contuzii.

În timpul călătoriei prin ţară, platforma care va duce „picătura” va arăta ca un vagon de poştă obişnuit, fără ferestre, destul de murdar şi uzat, cu toate inscripţiile necesare pe margini. În timpul asamblării produsului, acoperişul şi pereţii vagonului au fost scoşi. După ce au terminat de asamblat, o macara puternică a pus înapoi acoperişul şi pereţii acolo unde le era locul, închizând „picătura” ca într-o mare cutie de fier.

Dar asta nu e tot. „Picătura” are nevoie de tandreţe şi de o grijă specială. În vagonul său intim a fost creat un microclimat – vezi, iubito, ca să nu îngheţi. Nopţile-s cam friguroase. Octombrie tocmai a venit.

Ochii critici, mijiţi ai tovarăşilor în sarcina cărora se afla treaba aceasta examinară vagonul. Un semn aprobator din cap: totul e în ordine, vagonul seamănă cu oricare altul. Nu va atrage atenţia nimănui. Acum locomotiva va conduce vagonul de poştă pe liniile de garare. Acolo se va forma o garnitură de tren: locomotiva diesel, vagonul de pază, vagonul personalului tehnic, vagonul principal cu încărcătura, un vagon cu aparatura necesară şi încă unul de pază.

Pe această linie de cale ferată moartă se vor schimba mecanicii de locomotivă. Cei care au văzut bomba au fost verificaţi în mod special. Acolo lucrează, acolo trăiesc; şi ei, dar şi copiii lor vor rămâne acolo pentru totdeauna. În schimb, echipa cea nouă de mecanici habar nu are ce transportă: vagoanele sunt ca oricare altele, toate sunt verzi, identice.

Între paranteze trebuie spus că nici cei de la pază nu trebuie să ştie ce păzesc. Trebuie doar să le aminteşti de articolul din „Regulamentul serviciului de gardă”: să păzeşti cu vigilenţă şi să aperi cu bărbăţie. Restul nu e treaba lor.

Destinaţia eşalonului: oraşul Gorki. Acolo este staţia finală. Primul va sosi eşalonul format din locomotivă şi zece vagoane de marfă. După el, cel principal, care transportă „picătura”. Mecanicii trenului principal au ordinul să se ţină cât mai aproape de eşalonul care merge înainte, să nu piardă din vedere lanterna roşie de pe ultimul vagon. În spate, încă un eşalon, tot la o distanţă vizibilă. Aşa se va merge până la Gorki. Într-adevăr, păstrându-se o anumită distanţă.

Până la Gorki au mers fără probleme. Doar că mecanicii au observat un lucru ciudat: nu mai întâlneau nici un alt tren. Ce-o mai fi şi asta? Parcă ar fi îngheţat tot traficul feroviar până la Gorki. Lucru de mirare.

Gorki, capăt de linie.

Însă asta li s-a comunicat numai mecanicilor şi paznicilor, mulţumindu-li-se pentru efortul susţinut. La Gorki au schimbat locomotivele celor trei trenuri, împreună cu mecanicii şi paznicii. De asemenea, au schimbat şi toate actele celor trei eşaloane. Din documente reieşea că ar fi sosit de la Taşkent.

Etapa următoare: de la Gorki la Kirov. Pe acest traseu au oprit tot traficul feroviar, în ambele direcţii. Acum toată linia era sub paza armatei şi a miliţiei. Pe acest traseu au blocat toate pasajele de cale ferată. Trenul-tampon era tot în faţă, după el, cel principal, urmat de un alt tren-tampon, pentru ca nimeni să nu intre din întâmplare în trenul care duce încărcătura delicată.

La Kirov se schimbă încă o dată mecanicii şi paznicii. De asemenea, se schimbă numerele trenurilor şi toată documentaţia. Despre trecerea celor trei trenuri vor şti numai unii şefi mari din Direcţia Căilor Ferate: sunt transportaţi nişte prizonieri deosebit de periculoşi… din Briansk.

Apoi se dă ordin să fie eliberate toate liniile până la Kotlas! Calea ferată e păzită! Să fie închise toate pasajele feroviare! Să se comunice la Kotlas că vine un tren special cu deţinuţi de la Erevan. Prizonierii n-au ce căuta în sud, ca să se bronzeze la soare. În nord le e locul!

Şi tot aşa până la Vorkuta.

La fiecare staţie nouă, documente noi. Dacă cineva ar vrea să stabilească după hârtii traseul parcurs, n-ar reuşi nicidecum să-i dea de capăt. Iar să calculeze punctul de plecare e, în principiu, imposibil. Pentru că el nu există. Localitatea în care această „picătură” a fost prelucrată şi asamblată este scoasă din subordinea administrativă a puterii locale şi este exclusă din toate documentele de evidenţă. Nu există nici pe hărţi, nici în acte.

S-a hotărât ca „Mama lui Kuzka” să explodeze peste obiectivul Moscova-700. Să nu credeţi totuşi că acesta este în Moscova sau prin apropierea ei. Nu, obiectivul Moscova-700 este un poligon nuclear din Novaia Zemlia.

2

În aceeaşi zi de 17 octombrie 1961, când „picătura” cu greutatea de 26 de tone a fost scoasă din atelierul de asamblare, prim-secretarul Comitetului Central al Partidului Comunist din Uniunea Sovietică, preşedintele Consiliului de Miniştri al URSS, tovarăşul Nikita Sergheevici Hruşciov, a anunţat de la tribuna celui de-al XXII-lea Congres al PCUS:

Ţin să precizez că la noi testarea armelor nucleare a înregistrat un mare succes. În curând, vom încheia aceste teste. Evident, la sfârşitul lui octombrie. Pe scurt, probabil că vom lansa o bombă cu hidrogen cu puterea a 50 de milioane de tone de trotil. (Aplauze) Am spus că avem o bombă de 100 de milioane de tone de trotil. Şi asta e adevărat. Însă o astfel de bombă nu o vom arunca în aer, pentru că, dacă o aruncăm, chiar şi în cele mai îndepărtate locuri, tot ne vom sparge ferestrele. (Aplauze furtunoase) De aceea, o să ne abţinem deocamdată şi nu vom detona această bombă. Dar, lansând o bombă de 50 de milioane, testăm în acelaşi timp mecanismul şi pentru o bombă de 100 de milioane. Totuşi, aşa cum s-a mai spus, să dea Domnul să nu fim nevoiţi niciodată să aruncăm aceste bombe peste vreun teritoriu. Este cel mai mare vis al vieţii noastre! (Aplauze furtunoase)

3

La cel de-al XXII-lea Congres al PCUS s-a pus în discuţie noul şi deja cel de-al treilea program al Partidului Comunist.

Primul program, cel prerevoluţionar: să fie preluată puterea!

Programul a fost îndeplinit, puterea a fost preluată. De aceea, în 1919 a fost adoptat un al doilea program: să se construiască socialismul!

Socialismul a fost construit. Ce înseamnă socialism? Răspunsul lui Marx e simplu: desfiinţarea proprietăţii private. Au desfiinţat-o. Ce mai urmează? Urmează cel de-al treilea program: să construim comunismul!

Cel de-al treilea program al Partidului a fost publicat pe 31 iulie 1961 în toate ziarele centrale. Programul Partidului era dezbătut de întregul popor: în ateliere şi în ferme, în abataje şi în munca la câmp, în instituţiile ştiinţifice şi cercurile militare, pe marile şantiere şi în îndepărtatele sate de munte. Era cel mai măreţ program de acţiune pe care l-a cunoscut vreodată omenirea: până în 1970 trebuia construită prima etapă a comunismului, iar până în 1980, comunismul deplin!

Acest program cuprindea multe planuri înţelepte:

•    Să fie depăşit de mai multe ori volumul de producţie industrială al SUA.

•    În Uniunea Sovietică să se asigure un înalt nivel de trai, comparabil cu al oricărei ţări capitaliste.

•    Fiecărei familii să i se asigure un apartament gratuit; folosirea locuinţelor să fie gratuită.

•    Curent, apă, gaz, încălzire – toate gratuite.

•    Transportul public gratuit.

•    Haine şi masă gratuite pentru şcolari. (Acest punct era cuprins, într-adevăr, şi în programul din 1919, dar până acum nu a fost dus încă la îndeplinire.)

•    Mese gratuite la locul de muncă.

•    O creştere accentuată a productivităţii muncii, concomitent cu o scădere accentuată a zilei de lucru şi a săptămânii de lucru.

•    Sanatorii, staţiuni, case de odihnă, baze turistice – toate gratuite.

•    O îmbunătăţire considerabilă a serviciului medical pentru oamenii muncii. E clar că nu poate fi vorba despre o asistenţă medicală plătită. Toate medicamentele gratuite.

•    Grădiniţe, creşe, săli de sport, bazine, stadioane – toate gratuite.

•    Înrădăcinarea moralei comuniste în rândul maselor populare: să se treacă la un sistem al magazinelor fără vânzători şi al transportului public fără conductori.

Se aştepta ca, până în anul 1980, statul şi toate funcţiile sale să dispară treptat, să se facă trecerea către o autoguvernare colectivă şi să se înfăptuiască visul măreţ: de la fiecare după posibilităţi, fiecăruia după necesităţi.

Programul se încheia cu un slogan în forţă: Partidul proclamă solemn: generaţia de azi a cetăţenilor sovietici va trăi în comunism.

Totul ar fi fost bine dacă atingerea culmilor strălucitoare nu ar fi fost împiedicată de condiţiile externe. Dacă viaţa noastră va deveni atât de minunată, dacă vom putea munci cât ne va pofti inima şi vom primi cât vom vrea, dacă totul va fi gratuit, de o calitate excelentă, în cantităţi inepuizabile, atunci proletariatul asuprit din toate ţările capitaliste îşi va dori şi el o asemenea viaţă. Se vor răscula toţi. Însă burghezii nu pot permite una ca asta. De aceea, în mod sigur, vor fi o piedică în calea noastră, ne vor pune beţe-n roate, vor răspândi printre noi tot ce e mai josnic, îi vor păcăli şi îi vor prosti pe oamenii noştri, vor încuraja printre noi destrăbălarea, obrăznicia şi bădărănia, minciuna şi înşelăciunea, consumul de droguri şi beţia, hoţia, prostituţia, depravarea şi crima. Dar nu se vor limita la asta. De dragul păstrării stilului lor de viaţă, se vor vedea nevoiţi să ne distrugă, pentru ca noi, prin exemplul nostru minunat, să nu-i putem arăta proletariatului din lumea întreagă pilda măreaţă a felului în care oamenii pot trăi, fiind eliberaţi de lanţurile robiei capitaliste. Burghezii se vor strădui în mod sigur să restrângă puterea muncitorilor şi a ţăranilor sau, dacă nu, ne vor nimici pe toţi.

De aceea trebuie să ne apărăm.

Partidul Comunist şi al său Comitet Central leninist, în fruntea căruia se afla primul adept al lui Lenin, tovarăşul Hruşciov, au înţeles foarte limpede că, pentru victoria comunismului în Uniunea Sovietică, trebuie create neapărat nişte condiţii exterioare, adică să se facă astfel încât capitaliştii să nu ne încurce. Şi vor reuşi asta numai atunci când nu vor mai fi deloc pe această planetă. Conceptul e simplu şi clar. Dar fiecare idee bună trebuie consolidată prin fapte.

Iată de ce doi delegaţi ai celui de-al XXII-lea Congres al PCUS, Slavski şi Moskalenko, au părăsit în taină sala în care avea loc întrunirea. În timpul pauzei, pe hol, unde nu mai era nimeni străin, Nikita Hruşciov le-a strâns mâinile şi le-a urat succes.

Pe Aeroportul Central din Moscova, Slavski şi Moskalenko erau aşteptaţi de avionul guvernamental Il-18. Direcţia nord.

Moskalenko era mareşal al Uniunii Sovietice, comandantul Trupelor Balistice Strategice. Slavski era ministrul Industriei Construcţiilor de Maşini Medii.

Dar ce era Ministerul Industriei Construcţiilor de Maşini Medii al URSS?

Vă explic imediat. Tovarăşul Stalin a spus încă de pe vremea celui de-al Doilea Război Mondial că trebuie rezolvată problema nr. 1. A fost înfiinţată numaidecât Direcţia Generală pentru Problema nr. 1. Însă o asemenea denumire, chiar dacă era secretă, trimitea vrând-nevrând la o întrebare: ce înseamnă problema nr. 1? De aceea, organizaţia se va numi imediat altfel: Prima Direcţie Generală de pe lângă Consiliul de Miniştri al URSS. Trebuie să recunoaştem că această denumire nu mai era chiar atât de provocatoare. Dar, dacă ne gândim mai bine, denumirea n-ar fi trebuit schimbată, căci foarte puţini ştiau de existenţa unei asemenea structuri.

Problema nr. 1 atrăgea imediat după sine problema nr. 2. De aceea a fost înfiinţată Direcţia Generală pentru Problema nr. 2, care va fi denumită imediat A Doua Direcţie Generală de pe lângă Consiliul de Miniştri al URSS.

La scurt timp, Prima Direcţie Generală a devenit Ministerul Industriei Construcţiilor de Maşini Medii, iar a Doua Direcţie Generală a devenit în timp Ministerul Industriei Construcţiilor de Maşini.

Ministerul Industriei Construcţiilor de Maşini Medii se ocupa de industria atomică, adică de producţia de armament nuclear.

Ministerul Industriei Construcţiilor de Maşini se ocupa de producţia de rachete pentru acest tip de armament.

4

Biroul din Privoljsk al Glavgosstroi, KB-11, Direcţia 880 NKVD, oraşul Kremlev, Iasnogorsk, Arzamas-16, Arzamas-75, Gorki-130, Laboratorul nr. 2 AN URSS, Uzina 550, Obiectivul 550, Baza 112, toate aceste denumiri sunt ale aceleiaşi instituţii, ale aceluiaşi loc. Mai exact, ale locului în care sunt elaborate şi realizate încărcăturile nucleare. Cele mai puternice din lume.

Trenul a plecat, luminiţele roşii ale ultimului vagon au licărit şi s-au pierdut în întuneric.

Dar lumea nu doarme. Iar dimineaţă, nimeni nu are chef de treabă. Ce muncă a naibii! Pe hol, oamenii umblă fără rost. Pe toţi îi încearcă un singur gând: numai de-ar bubui! Şi o uşoară ciudă: de ce a trebuit Nikita Sergheevici să pomenească la congres de testări? Era mai bine să fi aşteptat până când frumoasa să fie dusă la locul fixat; ar mai fi verificat-o o dată şi ar fi aruncat-o în aer! Dacă totul avea să fie bine, ura! Dacă nu, nimeni nu va afla! Fiindcă e posibil să nu reuşească. Până acum, nimeni în lume nu a mai creat şi aruncat în aer ceva asemănător. Probabilitatea că nu va funcţiona este foarte mare. Va fi ruşinos: Nikita a spus că ar fi vorba despre 50 de milioane de tone, dar ea va avea şi va dezvolta considerabil mai puţin. Până şi calculele matematice indică faptul că ideea centrală a întregii construcţii este greşită încă de la început. Doar au fost şi propuneri pentru altă variantă. Dar dacă nu se va declanşa? Ah, numai de-ar bubui!

Academicianul Hariton Iuli Borisîci s-a închis în cabinet şi s-a lipit de telefon. Iar aşteptarea nu avea să fie nicidecum mai scurtă de zece zile: până vor ajunge, apoi până o vor mai verifica o dată… Numai de-ar bubui… Numai…

Însă comandantul bombardierului strategic de cursă lungă Tu-95V, maiorul Durnovţev Andrei Egorovici, vede lucrurile cu totul diferit: numai de n-ar bubui!

Adică nu, poate să bubuie, însă numai după ce se va desprinde de avion şi îi va permite să se îndepărteze măcar la o sută de kilometri. Dar până atunci: ah, de n-ar bubui! Un singur lucru îl linişteşte: dacă va bubui, atunci avionul şi echipajul său vor dispărea imediat, nici nu vor avea timp să clipească. Aşa că nu e înfricoşător. Sau, mai curând, e înfricoşător, dar nu foarte tare.

Tu-95V e un model de bombardier strategic special modificat. Este în întregime alb, ca un vaporaş. Obiectele albe resping cel mai bine radiaţiile luminoase. Acest bombardier se deosebeşte de celelalte şi prin altceva, şi anume prin faptul că are cabinele echipajului protejate pe dinăuntru cu plăci dintr-un material special, numit spumă de plumb. Acesta reduce radiaţiile uşoare care pătrund. Acţiunii miraculoase a spumei de plumb nu i se acordă o încredere deosebită. Membrii echipajului spun în glumă:

Dacă vrei să ai copii

Capu-n plumb mereu să-l ţii.

Dar pentru cei din conducerea ţării nu protejarea de radiaţii este problema principală. Şi ce dacă mai iau băieţii câte o doză? N-o să ne uităm acum la preţ. Problema este cum să fie aruncată bomba. Împreună cu paraşuta, are 27 de tone. Cum să faci un suport pentru o bombă cu o asemenea încărcătură? Şi, chiar dacă îl faci, apare o altă problemă: greutatea excesivă se concentrează, se adună toată într-un singur punct. Aceasta va fi o încărcătură imposibilă pentru corpul avionului. Încărcătura trebuie distribuită. De aceea, un singur suport nu e suficient. Nici măcar două. Cel puţin trei. Dar, în acest caz, problemele se multiplică: pilotul apasă butonul pentru lansare, închizătorile de la două suporturi acţionează în acelaşi timp, dar cel de-al treilea închizător întârzie să se deschidă pentru o fracţiune de secundă. În acest caz, bomba coboară, dar un închizător ţine încărcătura pentru o clipă… aşa încât bomba va smulge acel suport împreună cu grinda de care atârnă întreaga încărcătură, împreună cu bucăţi din scheletul avionului şi din înveliş. Iar bombardierul strategic va cădea spre pământ împreună cu bomba.

În cel mai fericit caz, acea clipă de întârziere poate duce la deformarea corpului avionului. Iar asta, oricum ai lua-o, tot moarte înseamnă. Chiar dacă smucitura nu va distruge corpul, cea mai mică întârziere a unui închizător poate zdruncina avionul în aşa fel încât după aceea nu va mai putea zbura decât în jos.

Problema deschiderii simultane a celor trei închizătoare a fost rezolvată. În timpul testărilor, s-au acţionat toate trei în acelaşi timp. Dar oare ce se va întâmpla cu bomba adevărată?

Pe aeroportul Olenia a fost ridicat un hangar special pentru păstrarea şi verificarea Produsului 602 înainte de lansare. Din vagon, „picătura” a fost transbordată cu o macara imensă într-o remorcă de 40 de tone, MAZ 5208. Cu asemenea remorci Armata Sovietică transporta tancurile T-54. La halta nr. 41 a fost construită din timp o groapă de beton cu pod de oţel. În aviaţia strategică exista un asemenea termen: „a sta în groapă”. Asta se întâmplă atunci când bombardierul e pregătit, iar sub el se află groapa de beton cu bomba, care poate fi agăţată în orice moment. Pentru „Mama lui Kuzka” a fost pregătită o groapă specială, pentru că duduia s-a nimerit să fie ceva mai dolofană. Groapa aceasta nu e făcută ca să fie păstrată bomba în ea. Pur şi simplu, numai din această groapă o poţi pune sub burta avionului.

Au ridicat-o şi au ataşat-o. Apoi, Tu-95V a fost pregătit de decolare. În urma lui, la fel de alb, Tu-16. Sarcina lui era să ia parametrii exploziei. Încă un avion se va înălţa puţin mai târziu. De la bordul acestuia, delegaţii celui de-al XXII-lea Congres al PCUS, Slavski şi Moskalenko, vor observa de departe priveliştea.

Toate celelalte avioane şi elicoptere, atât civile, cât şi militare de pe toată întinderea nesfârşită a nordului nici măcar nu şi-au încălzit motoarele. Astăzi, toate au interdicţie de a decola. Se înţelege că nu li s-a adus la cunoştinţă cauza.

5

Timpul de la decolare până la lansare este de 2 ore şi 3 minute. Căpitanul navigator Kleşci Ivan Nikiforovici a apăsat pe buton. Suporturile bombei, realizate de geniul creator al constructorilor sovietici, s-au acţionat în acelaşi timp. „Picătura” s-a desprins din cele trei închizătoare şi s-a rostogolit din burta avionului. Acesta nu s-a zdruncinat, ci a plecat în forţă, legănându-se. S-a legănat aşa cum numai o dată în viaţă se întâmplă.

Din cabina mitralierei din coada avionului, un strigăt de bucurie: s-a deschis!

Oftatul uşurat al întregului echipaj a venit ca un răspuns. Acum motoarele sunt la putere maximă, se prinde viteză printr-o coborâre uşoară şi cât mai departe de acest loc al sfârşitului.

Prin ceaţa de nepătruns s-a deschis o cupolă imensă, ca o floare portocalie, asemeni supuraţiei de sifilis pe trupul alb al unei femei frumoase. Bomba se îndreaptă spre pământ cu o viteză de 360 de metri pe minut. După trei minute, trebuie să fi parcurs ceva mai mult de un kilometru. Dar asta la urmă. Bomba va exploda la altitudinea de patru mii cinci sute de metri. Avionul va avea la dispoziţie cam 15 minute ca să se îndepărteze. Dar nu se întâmplă aşa. În primele secunde, „picătura” zboară fără paraşută. Apoi, după alte câteva secunde, se deschide paraşuta. Iar în aceste secunde, ce viteză a luat şi cât a reuşit să parcurgă în zbor „picătura” noastră! Când paraşuta va reuşi să reducă această viteză, până la înălţimea exploziei va mai fi foarte puţin… În total, trei minute. Mai precis, 188 de secunde.

6

Telefonul roşu de pe masa constructorului principal KB-11 a început deodată să urle, întocmai ca un deşteptător, cu acel zăngănit nesuferit care ne întoarce din lumea miraculoasă a somnului la nenorocitele zile de lucru.

— S-a întrerupt legătura, anunţă un glas liniştit.

7

Toate luminatoarele avionului-purtător, toate geamurile cabinelor, tot ce i-ar fi putut permite luminii să intre era închis ermetic. Tu-95V se îndepărtează orb de epicentru. O aprindere bruscă a lovit pe neaşteptate, luminând totul pe dinăuntru. Storurile, bineînţeles, nu-i dau voie luminii să intre. Dar aici este vorba despre o altfel de strălucire. În faţa acestei lumini diavoleşti, care năvălea din toate părţile, ca şi în faţa razelor Roentgen, nu rezistă nici un fel de storuri.

Maiorului Durnovţev, comandantul bombardierului strategic, i se păru că pământul s-a despicat în două. A bubuit de parcă planeta s-a sfărâmat în bucăţi. Efectul luminos a durat 70 de secunde. Frontul undei de şoc a prins avionul la kilometrul 115 de la epicentru după 8 minute şi 32 de secunde de la aruncarea bombei. Unda de şoc a izbit coada avionului cum loveşte o locomotivă aflată în viteză un vagon gol uitat pe şine.

Maiorul Durnovţev înţepeni la manşa străbătută de un tremur uşor. Al doilea pilot apăsă pe buton şi deschise storurile. Dar nu s-a putut hotărî să se uite la aripi şi la motoare: mai sunt întregi oare? Aşa şi ostaşul rănit se teme să-şi coboare privirea: numai picioarele i-au fost smulse sau i-a fost smuls totul până la piept?

Personajele actante

HRUŞCIOV NIKITA SERGHEEVICI (1894-1971). Unul dintre cei mai de temut tirani din istoria de mii de ani a Rusiei. În timpul Războiului Civil a fost activist politic în Armata I de Cavalerie. Apoi, activist de partid la nivel raional, regional şi republican. Intră la Politehnică, unde învaţă alături de soţia lui Stalin, Nadejda. Aceasta i-a atras soţului atenţia asupra „stalinistului loial”. Din acest moment începe vertiginoasa ascensiune a lui Hruşciov.

În 1932 ajunge secretar adjunct al Comitetului Orăşenesc din Moscova şi al Comitetului Regional de Partid, iar în 1934 prim-secretar, adică stăpânul Moscovei. Hruşciov a dat dovadă de o cruzime nemaiîntâlnită în lupta împotriva tuturor celor care erau sau ar fi putut să fie împotriva politicii lui Stalin.

Din 1938 este prim-secretar al Comitetului Central al Partidului Comunist din Ucraina, adică dictatorul acestei provincii bogate a Uniunii Sovietice. Din 1939 este membru al Biroului Politic. La Kiev, Hruşciov îl întâlneşte pe generalul de armată Jukov, care din 1940 a comandat trupele din regiunea specială de război a Kievului, şi pe comisarul de rang 3 al securităţii naţionale Serov, care era şeful NKVD din Ucraina. În acei ani, Hruşciov şi-a îndreptat atenţia asupra inginerului Brejnev, pe care l-a promovat.

În timpul celui de-al Doilea Război Mondial, Hruşciov a fost ofiţer politic al sectorului strategic de sud-vest, în componenţa căruia intrau fronturile de sud şi de sud-vest şi flota din Marea Neagră. Hruşciov este responsabil de două dintre cele mai cumplite catastrofe de război din toată istoria mondială a războiului: înfrângerea trupelor sovietice în Ucraina din vara şi toamna lui 1941 şi catastrofa de la Harkov, din mai 1942. După război, revine ca dictator al Ucrainei. Din 1949 este dictator al Moscovei.

În 1953 ia parte la complotul împotriva lui Stalin şi la asasinarea acestuia. După moartea lui Stalin, devine prim-secretar al Comitetului Central al Partidului Comunist. Ia parte la complotul împotriva lui Beria. În 1956, la cel de-al XX-lea congres al Partidului, îl denunţă pe Stalin drept cel mai mare criminal al lumii din toate timpurile, punând pe seama acestuia toate crimele şi ororile.

În 1957, Hruşciov, susţinut de mareşalul Jukov, îi învinge şi înlătură de la putere pe Molotov, Malenkov, Kaganovici şi Şepilov, urmând ca apoi să-l îndepărteze de la putere chiar pe Jukov. Din 1958 Hruşciov ocupă în acelaşi timp postul de prim-secretar al PCUS şi pe cel de preşedinte al Consiliului de Miniştri, adică era şeful Partidului Comunist şi al guvernului URSS. Erou al Uniunii Sovietice, de trei ori Erou al Muncii Socialiste.

HARITON IULI BORISOVICI (1904-1996). Doctor în fizică şi matematică (1935), membru de onoare al Academiei de Ştiinţe a URSS (1953). Între anii 1934 şi 1941, Hariton şi Zeldovici realizează calculul pentru reacţia în lanţ a fisiunii uraniului. Din 1946, Hariton devine constructorul-şef al armamentului nuclear. De trei ori Erou al Muncii Socialiste (1949, 1951, 1954), laureat cu trei Premii Stalin (1949, 1951, 1953) şi cu un Premiu Lenin (1956). De cinci ori cavaler al Ordinului Lenin.