Olga Tokarczuk, Opowiadania bizarne

Copyright © Olga Tokarczuk, 2018

First published as Opowiadania bizarne in Poland by Wydawnictwo Literackie, Kraków in 2018

© 2020 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8678-0

ISBN PDF: 978-973-46-8679-7

ISBN print: 978-973-46-8341-3

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Stefan Bleekrode, Londra, în zori, acuarelă pe hârtie, 51×71 cm, 2008

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

OLGA TOKARCZUK, născută în Sulechów în 1962, este unul dintre cei mai faimoşi şi mai iubiţi scriitori polonezi contemporani. Ea se află pe lista nominalizaţilor la Premiul Nobel şi se numără printre cîştigătorii celei mai prestigioase distincţii literare poloneze, Premiul Nike. Este autoarea mai multor romane (printre care Casă de zi, casă de noapte, Călătoria oamenilor Cărţii şi Străveacul şi alte vremi) şi volume de povestiri, traduse în mai multe limbi de circulaţie internaţională. În 2018, Rătăcitorii, romanul la a cărui lansare The Bookseller afirma că Olga Tokarczuk este „probabil unul dintre cei mai mari scriitori în viaţă de care n-aţi auzit”, a fost recompensat cu Man Booker International Prize. Romanul Poartă-ţi plugul peste oasele morţilor (2009) a fost transpus cinematografic în 2017 de regizoarea Agnieszka Holland şi a obţinut Ursul de Argint la Festivalul Internaţional de Film de la Berlin.

Pasagerul

În timpul unui lung zbor transatlantic nocturn, un bărbat care ședea lângă mine mi-a povestit despre fricile ce îl bântuiau noaptea în copilărie. Avea mereu același coșmar, care îl făcea să țipe și să-și strige speriat părinții.

Asta se întâmpla în serile lungi – un timp netulburat, prost luminat, fără ecranul televizorului (se auzea cel mult murmurul radioului sau foșnetul ziarului tatălui), care stimula cultivarea gândurilor stranii. Bărbatul își amintea că începea să se teamă încă de la gustarea de după-amiază, în pofida cuvintelor alinătoare ale părinților.

Avea pe atunci trei, poate patru ani. Locuia într-o casă întunecată de la periferia unui orășel, unde tatăl lui era directorul școlii, un tip principial, ba chiar caustic, iar mama lucra într-o farmacie, veșnic învăluită de un nor de vapori cu miros de medicamente. Avea și o soră mai mare, dar ea, spre deosebire de părinți, nu încerca să-l ajute. Ba chiar dimpotrivă: îi amintea încă de la amiază, cu o bucurie nedisimulată, de neînțeles pentru el, că se apropie noaptea. Și când adulții nu erau în preajmă, îl hrănea cu povești despre vampiri, cadavre care se ridică din morminte și tot soiul de creaturi infernale. Dar, lucru nemaipomenit de ciudat, poveștile ei nu-l speriau deloc – nu putea să se teamă de lucrurile acelea socotite de toată lumea ca fiind înspăimântătoare, nu-l îngrozeau absolut deloc, de parcă locul fricii fusese ocupat deja în sufletul lui și toate posibilitățile de experimentare a fricii fuseseră deja epuizate. Îi asculta vocea surescitată când încerca să-l înspăimânte cu șoapte dramatice, o asculta imperturbabil, știind că poveștile ei nici nu se compară cu făptura care îl vizita în fiecare noapte când stătea în pat. Ca adult, îi era recunoscător surorii sale. Îi inoculase cu poveștile ei un soi de imunitate la toate fricile banale ale vieții, astfel încât, într-o anumită măsură, ajunsese un adult neînfricat.

Cauza fricii era inefabilă, nu reușea să o exprime în cuvinte. Când părinții dădeau fuga în camera lui, întrebându-l ce s-a întâmplat, ce a visat, nu spunea decât „el“ sau „cineva“ sau „acela“. Tatăl lui aprindea lumina și, încrezător în forța omnipotentă a dovezii empirice, îi arăta ungherul din spatele dulapului sau locul din dosul ușii, repetând: „Vezi, nu e nimic aici, absolut nimic“. Mama avea o altă metodă – îl strângea la piept, învăluindu-l în mirosul ei farmaceutic aseptic, și îi șoptea: „Sunt cu tine, n-o să pățești nimic rău“.

Dar el era prea mic ca să-l înspăimânte răul. De fapt nici nu știa încă nimic despre bine și rău. Era, de asemenea, prea mic ca să se teamă pentru propria viață. La urma urmelor, există lucruri cu mult mai rele decât moartea, decât un vampir care îți suge sângele sau un vârcolac care te sfâșie în bucăți. Iar copiii știu asta cel mai bine: moartea în sine e ceva suportabil. Cel mai insuportabil însă e ceea ce e repetabil, ritmic, constant, previzibil, inevitabil și nemișcat – ceva asupra căruia nu ai nici un control, care te prinde în gheare și te trage, smucindu-te, după sine.

Vedea, așadar, în camera lui, undeva între dulap și fereastră, silueta cufundată în beznă a unui bărbat. Stătea acolo fără să se miște. Pe pata întunecată care trebuie să fi fost fața bărbatului scânteia un punct mic și roșu – vârful incandescent al unei țigări. Fața aceea se ivea din când în când din întuneric atunci când țigara se aprindea mai tare. Doi ochi stinși și obosiți îl priveau pe copil cu intensitate și, parcă, cu reproș. Barba era țepoasă, deasă și căruntă, fața ridată, buzele subțiri, făcute parcă să tragă în piept fumul țigării. Stătea nemișcat când copilul palid de frică își săvârșea în pripă ritualurile de protecție – își ascundea capul sub plapumă, își încleșta palmele pe cadrul de metal al patului și recita pe tăcute rugăciunea către Îngerul Păzitor, învățată de la bunica. Dar nu îl ajuta. Rugăciunea se preschimba în țipăt și părinții îi veneau în ajutor.

Situația asta a durat o vreme, destul de multă vreme încât să-i trezească copilului neîncrederea în nopți. Dar, întrucât după noapte vine întotdeauna ziua, care nimicește cu mărinimie orice creatură a întunericului, copilul a crescut și a uitat. Ziua devenea tot mai puternică, aducea cu sine tot mai multe surprize. Părinții au respirat ușurați și în scurt timp au dat uitării fricile din copilărie ale fiului lor. Au îmbătrânit liniștit, aerisind în fiecare primăvară toate camerele. Iar băiețelul acela s-a preschimbat din copil în bărbat, animat de convingerea că lucrurile copilărești nu merită nici o atenție. De altfel, diminețile și amiezile i-au șters încetul cu încetul din memorie amurgurile și nopțile.

Abia de curând – mi-a spus el –, după ce trecuse lin, nici nu știa cum, de șaizeci de ani, într-o seară când s-a întors acasă obosit, a descoperit întreg adevărul. Înainte de culcare a avut chef să fumeze o țigară, așa că s-a dus la fereastră, pe care întunericul de afară o preschimba într-o oglindă obscură. Scânteierea chibritului a sfredelit brusc întunericul, după care strălucirea incandescentă a țigării a luminat pentru o clipă fața cuiva. În întuneric s-a conturat aceeași siluetă: fruntea palidă și înaltă, petele întunecate ale ochilor, linia gurii, barba căruntă. L-a recunoscut imediat, nu se schimbase de atunci. În el s-a trezit deprinderea de altădată – deja trăgea aer în piept, gata să țipe, doar că nu mai avea pe cine să cheme în ajutor. Părinții lui muriseră de mult, era singur, ritualurile din copilărie își pierduseră, la rândul lor, puterea, iar în Îngerul Păzitor nu mai credea de ani buni. Dar în momentul acela, când a înțeles de cine se temuse cândva atât de mult, a simțit o adevărată ușurare. Părinții lui avuseseră întru câtva dreptate: lumea exterioară nu este primejdioasă.

„Omul pe care îl vezi există nu pentru că te uiți tu la el, ci pentru că se uită el la tine“, a mai spus în încheierea acestei povești stranii, apoi ne-am cufundat în somn, legănați de torsul grav al motoarelor.

Copiii verzi
sau
Istorisirea straniilor întâmplări petrecute în Volînia, relatate de William Davisson, medicul Maiestății Sale Ioan Cazimir¹

S-a întâmplat în primăvara și vara anului 1656, când huzuream deja de câțiva ani în Polonia. Venisem acolo la invitația Mariei Louise Gonzaga, soția regelui Poloniei, Ioan Cazimir, ca să ocup slujba de medic al regelui și administrator al grădinilor regale. Nu am putut refuza invitația, atât din cauza nobleței semnatarilor, cât și din anumite rațiuni personale, pe care nu e nevoie să le pomenesc aici. Pe drumul spre Polonia nu m-am simțit în apele mele, căci nu știam nimic despre țara aceasta atât de îndepărtată de lumea cunoscută mie și mă consideram un soi de ex-centric, adică o persoană care iese în afara centrului, în afara unui spațiu de la care știe la ce se poate aștepta. Mă temeam de obiceiurile străine, de impetuozitatea popoarelor răsăritene și nordice, dar mai ales de vremea imprevizibilă de aici, de frig și umiditate. Aveam în minte soarta prietenului meu, René Descartes, care în urmă cu câțiva ani, la invitația reginei Suediei, plecase spre palatele ei reci din miazănoapte, din îndepărtatul Stockholm, unde a răcit și a murit în floarea vârstei și în deplinătatea facultăților intelectuale. Ce pierdere uriașă pentru toate științele! Temându-mă de o soartă asemănătoare, am luat cu mine din Franța câteva dintre cele mai bune blănuri, dar chiar în prima iarnă ele s-au dovedit prea subțiri și delicate pentru vremea de aici. Regele, cu care m-am împrietenit repede și sincer, mi-a dăruit o haină din blană de lup, lungă până la glezne, de care nu mă mai despărțeam din octombrie până în aprilie. Chiar și în timpul expediției pe care o descriu aici, deși era deja martie, o aveam pe mine. Să știi, Cititorule, că iernile din Polonia și iernile din nord în general sunt aspre. Imaginează-ți că spre Suedia se merge pe Mare Balticum înghețată bocnă, iar pe multe iazuri și râuri înghețate se organizează iarmaroace. Și, întrucât aici anotimpul acesta durează mult, iar atunci plantele se ascund sub zăpadă, un botanist, sincer vorbind, nu are suficientă vreme să le cerceteze. Așa că, vrând-nevrând, am ajuns să studiez oamenii.

Mă numesc William Davisson, sunt scoțian și originar din Aberdeen, dar am petrecut mulți ani în Franța, unde cariera mea a fost încununată cu slujba de botanist regal și unde mi-am publicat operele. În Polonia aproape nimeni nu le cunoștea, dar eram respectat, pentru că aici sunt respectați fără osebire toți cei ce vin din Franța.

Ce m-a împins să o iau pe urmele lui Descartes și să plec la capătul Europei? Mi-e greu să răspund pe scurt și la obiect la o asemenea întrebare, dar întrucât povestea aceasta nu mă privește pe mine personal și sunt doar martorul ei, o las fără răspuns, nădăjduind că pe cititor îl va captiva mai mult povestea în sine decât persoana neînsemnată a povestitorului.

Serviciul meu în slujba regelui polonez a coincis în timp cu cele mai nefericite evenimente. Se părea că împotriva regatului polonez s-au învoit să uneltească toate forțele răului. Țara era sfâșiată de război, pustiită de armatele suedeze, iar la răsărit, chinuită de atacurile muscalilor. Ceva mai devreme în Ruś țăranii nemulțumiți se răsculaseră deja. Parcă din pricina unor misterioase coincidențe, regele acestui stat nefericit era chinuit de numeroase beteșuguri, tot așa cum țara lui era chinuită de invazii. Atacurile de melancolie le trata adeseori cu vin și prezența apropiată a sexului frumos. Natura lui contradictorie îl îmboldea să fie mereu pe drumuri, cu toate că repeta necontenit că urăște călătoriile și tânjește după Varșovia, unde îl așteaptă iubita lui soție, Marie Louise.

Cortegiul nostru a pornit din nord, unde Luminăția Sa vizita ținuturile, încercând să formeze coaliții cu magnații. Acolo își făcuseră deja apariția forțele moscovite care urzeau împotriva Republicii și, ținând cont de faptul că suedezii încălcaseră tărâmurile de vest, se părea că toate forțele necurate se înțeleseseră să-și aleagă pământurile poloneze drept teatrul lor de război nemilos. Pentru mine era prima expediție prin acest stat sălbatic și periferic și, imediat ce am ieșit din Varșovia, începusem deja să regret că m-am alăturat suitei regale. Mă mâna doar curiozitatea filosofului și botanistului din mine, dar și – n-are nici un rost să o ascund – privilegiile și beneficiile generoase. Dacă n-ar fi fost ele, aș fi preferat să rămân acasă și să-mi hărăzesc tihnit timpul cercetărilor mele.

M-am devotat totuși științei chiar și în condiții atât de anevoioase. De când am ajuns în țara aceasta, mi-a atras atenția un anumit fenomen local, cunoscut, de bună seamă, în toată lumea, dar nemaipomenit de răspândit aici, încât era suficient să mă plimb pe străzile mai sărmane din Varșovia ca să-l văd în capul oamenilor: plica polonica sau lațe, cum li se spune aici, o formațiune stranie de șuvițe de păr răsucite și compacte, în forme dintre cele mai variate, asemănătoare cu niște frânghii, cu un ghem de trichine sau cu o cosiță împletită ce te duce cu gândul la coada unui castor. Oamenii credeau că în lațele acelea sălășluiau forțe benefice și malefice, așa că erau mai degrabă dispuși să moară decât să se despartă de ele. Deprins cu desenul, aveam deja multe schițe și descrieri ale fenomenului și intenționam ca, după întoarcerea în Franța, să public un tratat pe această temă. Împletitura despre care vorbesc este cunoscută în întreaga Europă, doar că sub nume diferite. În Franța este, probabil, cel mai rar întâlnită, căci acolo oamenii acordă o atenție sporită înfățișării lor și își aranjează mereu părul. În Germania plica polonica este cunoscută sub numele de mahrenlocke, alpzopf sau drutenzopf. Știu că în Danemarca i se spune marenlok, iar în Țara Galilor și Anglia elvish knot. În timpul unei călătorii prin Saxonia Inferioară i-am auzit pe localnici numind-o selkensteert. În Scoția se spune că este frizura antică a vechilor locuitori păgâni din Europa și e întâlnită frecvent la triburile celtice. Am citit undeva că plica polonica a fost atestată pentru prima dată în Europa după invadarea de către tătari a Poloniei aflate sub conducerea lui Leșek cel Negru.² A circulat și ipoteza că moda aceasta ar fi ajuns în Europa tocmai din Indii. Ba chiar am întâlnit și supoziția că evreii ar fi fost primii care au adus obiceiul împletirii părului în șuvițe compacte ca pâsla. Un sfânt pe nume Nazer jurase să nu-și tundă niciodată părul, întru slava lui Dumnezeu. Un asemenea număr de teorii contradictorii și spațiul acela nemărginit și alb de la zăpadă m-au scos din nepăsarea în care mă cufundasem la început, animându-mă cu un avânt creator, astfel că m-am trezit studiind plica polonica din satele prin care treceam.

În activitatea mea mi-era de mare folos tânărul Ryczywolski, un flăcău nemaipomenit de vrednic, care nu numai că îmi slujea drept servitor și tălmaci, dar mă și ajuta să-mi desfășor experimentele. Nu tăinuiesc că era pentru mine un reazem spiritual în mediul acela cu desăvârșire străin.

Călătoream călare. Vremea de martie semăna când cu cea de iarnă, când cu începutul primăverii, iar noroiul de pe drumuri ba îngheța, ba se dezgheța, preschimbându-se într-o mâzgă teribilă, o adevărată mlaștină. Carele noastre cu bagaje se înfundau de fiecare dată cu toate roțile în glodul acela. Frigul pătrunzător ne preschimba corpurile în niște baloturi de blănuri.

În ținutul acesta sălbatic, mocirlos, împânzit de păduri, așezămintele omenești erau de obicei la mare depărtare unele de altele, astfel încât noaptea trebuia să ne întindem fără să facem nazuri în orice conac igrasios ne ieșea în cale, ba o dată am înnoptat chiar și într-o cârciumă, pentru că ninsese și zăpada ne îngreuna înaintarea! Maiestatea Sa călătorea atunci incognito, prefăcându-se a fi un șleahtic de rând. La popasuri îi aplicam Luminăției Sale leacuri – aveam cu mine o farmacie întreagă – și se întâmpla să îi iau sânge pe un pat încropit în pripă, iar unde îmi permiteau condițiile, îi pregăteam regelui băi de sare.

Dintre toate relele de care suferea regele, cel mai vătămător mi se părea cel domnesc, cu care se zice că Maiestatea Sa se căpătuise în Italia sau Franța. Cu toate că nu se manifesta cu simptome evidente și era ușor de disimulat (cel puțin la început), urmările lui erau foarte primejdioase și perfide. S-a dovedit că poate urca la cap, tulburând mintea omului. De aceea, imediat ce am ajuns la curtea Maiestății Sale, am insistat să urmeze vreme de trei săptămâni un tratament pe bază de mercur, dar Luminăția Sa nu a găsit niciodată timpul necesar să ia mercurul, iar în călătorie tratamentul acesta era prea puțin eficient. Dintre celelalte suferințe ale regelui, mă neliniștea guta, cu toate că aceasta putea fi preîntâmpinată ușor, pentru că se trăgea din mâncatul și băutul peste măsură. Guta putea fi combătută prin post, dar în călătorie îi era greu să țină post. Așa că nu prea făceam mare lucru pentru Maiestatea Sa.

Regele se îndrepta spre Liov, iar pe drum se întâlnea cu magnații locali, al căror reazem se străduia să îl obțină, timp în care le reamintea totodată că erau vasalii lui, deoarece credința șleahtei din aceste ținuturi era cam îndoielnică, pentru că întotdeauna își urmărea mai ales propriile interese și nu binele Republicii. Și cu toate că, bunăoară, pe drum eram primiți aparent cu toate onorurile cuvenite și eram găzduiți cu fast și opulență, uneori simțeam totuși că unii îl tratau pe rege ca pe un petiționar. Căci ce regat mai e și ăsta, unde cârmuitorul e ales prin vot? Cine a mai pomenit așa ceva?

Războiul e un fenomen înspăimântător și teribil: chiar dacă luptele în sine nu năpăstuiesc așezările omenești, războiul oricum împânzește totul, intră sub acoperișul cel mai sărman, aduce foamete, boală, spaimă atotcuprinzătoare. Inimile se înăspresc, devin nepăsătoare. Gândirea omului se schimbă radical – fiecare se îngrijește numai de sine și caută să supraviețuiască. Nu o dată omul devine nemilos și nesimțitor la suferința altuia. Câte rele săvârșite de oameni n-am văzut pe drumul ăsta din nord spre Liov, câte violențe, siluiri, omoruri, câte exemple de cruzime nemaipomenită! Sate întregi arse, câmpuri brăzdate preschimbate în pârloage, spânzurători care se ițeau de pretutindeni, de parcă arta tâmplăriei nici nu avea altă menire decât aceea de a construi instrumente de răpunere a omului. Cadavre neîngropate, sfâșiate de lupi și vulpi. Aici numai focul și sabia au căutare. Aș vrea să dau uitare toate lucrurile acestea, dar chiar și acum, când m-am întors în patria mea și scriu aceste cuvinte, imaginile continuă să-mi apară în fața ochilor și nu pot scăpa de ele.

Primeam vești tot mai proaste, iar înfrângerea din februarie a regimentului lui Czarniecki în bătălia cu suedezii de la Gołąb³ a lăsat o amprentă atât de adâncă asupra sănătății regelui, încât în cele din urmă a trebuit să ne oprim vreme de două zile, pentru ca regele să bea liniștit apă minerală cu proprietăți curative de la Eger și decocturi pentru a-și calma nervii. Și era ca și cum în corpul regelui se manifesta întreaga boală a Republicii, ca și cum între cele două exista o afinitate misterioasă. După acea bătălie pierdută, încă înainte ca depeșele să ajungă la noi, regele a făcut un atac de gută cu febră și dureri atât de cumplite, încât abia am izbutit să o ținem sub control.

Când eram la vreo două zile distanță de Łuck și drumul ducea pe lângă Lubieszów, o așezare pârjolită de tătari în urmă cu câțiva ani, și printr-un codru umed și des, mi-am dat seama că nu există pe lume ținut mai îngrozitor și am început să regret că mă învoisem să particip la acea expediție. Aveam convingerea profundă că nu o să mă mai întorc la mine acasă și că, în comparație cu mlaștinile acelea omniprezente, cu codrul acela jilav, cerul jos, băltoacele acoperite cu o pojghiță subțire de gheață, care semănau cu rănile unui uriaș trântit la pământ, noi toți, îmbrăcați sărăcăcios sau fastuos, regi, nobili, soldați sau țărani, nu însemnăm nimic. Am văzut zidurile unei biserici mistuite de foc, unde barbarii de tătari îi închiseseră pe locuitorii satului, arzându-i de vii, am văzut pădurile de spânzurători și jariștile negre, cu cadavrele carbonizate ale oamenilor și animalelor. Abia atunci am înțeles cu adevărat intenția regelui de a se duce la Liov cu intenția de a pune țara sub oblăduirea Fecioarei Maria, nemaipomenit de venerată și preaslăvită în Polonia. Pe Maica Domnului Isus Cristos dorea să o roage el să pună o vorbă bună pe lângă Dumnezeu pentru Republică în acele vremuri cumplite, când puteri din afară sfâșiau țara. La început mi s-a părut stranie atenția pe care o acordau Maicii Domnului. Adeseori aveam impresia că localnicii venerează aici o zeiță păgână și – sper să nu-mi fie luate cuvintele drept blasfemie – însuși Dumnezeu și Fiul Lui merg în alaiul Fecioarei Maria, ducându-i panglicile. Aici orice capelă e închinată Mariei, așa că m-am obișnuit atât de tare cu imaginea ei, încât până și eu am început să-i înalț rugăciuni în serile urâcioase când, înghețați și flămânzi, ne întindeam tabăra pentru noapte, sperând în adâncul sufletului că ea este într-adevăr stăpâna acestei țări, pentru că la noi Isus Cristos este mai presus. Nu-mi mai rămânea nimic altceva de făcut decât să mă las întru totul în voia unei forțe superioare.

În ziua când regele a făcut atacul de gută, ne-am oprit la moșia domnului Hajdamowicz, șambelanul din Łuck. Avea un conac din lemn construit pe o limbă de pământ uscat dintre mlaștini, înconjurat de câteva colibe ale tăietorilor de lemne, țăranilor și servitorilor. Maiestatea Sa nu a dorit să ia cina, ci s-a dus de îndată la culcare, numai că nu a reușit să doarmă, de aceea a trebuit să-i stârnesc somnul cu ajutorul poțiunilor mele.

Dimineața a fost îndeajuns de senină, astfel încât, la scurt timp după ce s-a crăpat de ziuă, câțiva soldați din alaiul regal, ca să le mai treacă timpul înainte de a porni iarăși la drum, s-au aventurat în desișuri după vânat și au dispărut din ochii noștri. Ne așteptam să revină cu vreo căprioară delicată sau cu niște fazani, dar, când colo, vânătorii noștri s-au întors cu o pradă neobișnuită, care ne-a lăsat fără grai pe toți deopotrivă, chiar și pe rege, care s-a trezit imediat, deși până atunci picotise.

Erau doi copii mărunți și firavi, îmbrăcați mai rău decât mizer, pentru că purtau o pânză groasă, zdrențuită și mânjită de noroi. Părul le era năclăit, adunat în șuvițe ca niște frânghii, care mie mi-au trezit imediat interesul, pentru că erau un exemplu ideal de plica polonica. Copiii erau legați ca niște căprioare și imobilizați de șei. M-am temut să nu fi fost vătămați și să nu li se fi frânt oscioarele din pricina asta. Soldații au explicat că nu au avut de ales, pentru că mușcau și loveau cu picioarele.

Când Maiestatea Sa și-a terminat micul dejun și tocmai se pregătea să ia remediile de plante, fapt care însemna o ameliorare a stării sale de spirit, m-am dus la copii și, poruncind mai înainte să le fie spălate fețele, m-am uitat mai de aproape la ei, având totuși grijă să nu fiu mușcat. Dacă ar fi fost să mă orientez după înălțime, aș fi spus că aveau cam patru și șase ani, totuși, judecând după dinții lor, am ajuns la concluzia că erau mai mari, chiar dacă erau micuți de statură. Fetița era mai voinică și mai vânjoasă, iar băiatul, firav, emaciat, dar vioi și neastâmpărat. Însă ceea ce m-a frapat cel mai mult la ei era pielea. Avea un colorit ciudat, curios, pe care nu-l mai văzusem până atunci – de mazăre tânără sau de măsline italienești. Părul, care le atârna peste față în lațe încâlcite și compacte ca fetrul, era blond, dar părea acoperit de o pojghiță verde ca niște pietre îmbrăcate în mușchi de pădure. Tânărul Ryczywolski mi-a spus că acei Copii Verzi, cum i-am numit pe dată, erau neîndoielnic victime ale războiului, pe care natura i-a hrănit în pădure, cum auzeai uneori în legende precum cea despre Romulus și Remus. Câmpul de acțiune al naturii este uriaș, cu mult mai mare decât sfera modestă a omului.

Regele m-a întrebat odată – când înaintam prin stepa de la Moghilău, unde la orizont fumegau încă satele incendiate, înconjurate îndeaproape de păduri – ce înseamnă natura. I-am răspuns, conform convingerii mele, că natura este tot ce ne înconjoară, cu excepția elementului uman, adică a oamenilor și a lucrurilor create de om. Regele s-a mulțumit să mijească ochii, de parcă făcea o verificare vizuală – deși ce anume vedea, nu am habar –, și a spus:

— Natura e un mare nimic.

Cred că așa văd lumea ochii crescuți la curțile nobiliare, deprinși să privească arabescurile țesăturilor venețiene, împletiturile fanteziste ale covoarelor turcești, mozaicurile și compozițiile decorative din plăcile de teracotă. Când privirea lor se deschide spre complexitatea naturii, nu e în stare să perceapă altceva decât haos și acel mare nimic.

Fiecare pârjol este o ocazie pentru natură să revendice ceea ce omul și-a însușit pe nedrept și să ridice cu îndrăzneală pretenții asupra ființelor omenești, pe care se străduiește să le aducă iar la starea lor naturală. Dar, uitându-mă la copiii aceia, mă cuprindea îndoiala că în natură mai exista un asemenea rai – mai degrabă un iad, atât erau de sălbatici și de sfrijiți. Copiii reușiseră să stârnească în cel mai înalt grad curiozitatea Maiestății Sale: a cerut să fie urcați la un loc cu bagajele pentru a ne însoți la Liov, unde urmau să fie examinați cu atenție, dar în cele din urmă a renunțat la idee, întrucât circumstanțele s-au schimbat pe neașteptate. S-a întâmplat ca degetul mare de la piciorul Maiestății Sale să se umfle atât de tare, încât nu-i mai încăpea în cizmă. Iar durerea era nemaipomenit de intensă – vedeam broboanele de sudoare prelingându-se pe fața regelui. Mă treceau fiori pe șira spinării auzindu-l pe monarhul unui stat atât de mare lamentându-se sfâșietor. Nici nu mai putea fi vorba să ne continuăm drumul. L-am întins pe Maiestatea Sa lângă sobă și i-am pregătit cataplasme, poruncindu-le tuturor să iasă din odaie, pentru a nu avea martori inutili la suferința Maiestății Sale. Pe când copiii aceia nefericiți, găsiți în pădure și legați ca niște mielușei, erau scoși din încăpere, copila a reușit – prin cine știe ce minune – să se smulgă din mâna servitorului și s-a aruncat la picioarele chinuite ale regelui. A început să-i frece degetul tumefiat cu șuvițele ei lățoase. Regele, uluit, ne-a făcut semn să îi îngăduim. O clipă mai târziu Maiestatea Sa a declarat uluit că îl doare mai puțin, pe urmă a poruncit să li se dea copiilor mâncare din belșug și niște haine mai de Doamne-ajută, ceea ce servitorii au și făcut. Și, cu toate acestea, ceva mai târziu, când îmi strângeam bagajele și când, cu un gest nevinovat, am întins mâna spre băiețandru ca să-l mângâi pe cap cum mângâi de obicei copilașii în orice țară, acesta m-a mușcat atât de tare de încheietura mâinii, că mi-a dat sângele. Temându-mă de rabie, m-am dus de îndată să-mi spăl rana la pârâul din apropiere. Și acolo, lângă apă, pe malul noroios și mlăștinos, s-a întâmplat nenorocirea: am alunecat și, în cădere, m-am izbit cu tot corpul de podețul de lemn, iar lemnele stivuite alături s-au prăvălit într-o clipită peste mine. Am simțit în picior o durere strașnică, care m-a făcut să urlu ca un animal. Înainte să-mi pierd cunoștința, mi-a mai trecut prin minte că am pățit-o urât.

Când mi-am venit în simțiri, trezit de palmele pe care mi le trăgea peste față tânărul Ryczywolski, am văzut deasupra mea tavanul odăii conacului, iar în jurul meu, chipuri îngrijorate, inclusiv cel al Maiestății Sale, și toate ciudat de alungite, estompate, difuze. Atunci am înțeles că am febră și că fusesem inconștient multă vreme.

— Pentru numele lui Dumnezeu, Davisson, ce-ai făcut? a întrebat îngrijorat Maiestatea Sa, aplecându-se deasupra mea.

Buclele frizate ale perucii lui de călătorie mi-au mângâiat pieptul și am avut impresia că atingerea aceea delicată mă doare. Chiar și într-un asemenea moment, nu mi-a scăpat că fața Maiestății Sale era senină, că broboanele de sudoare îi dispăruseră și că stătea în fața mea încălțat.

— Trebuie să pornim la drum, Davisson, mi-a spus el îngrijorat.

— Fără mine? am icnit îngrozit, tremurând din tot corpul de durere și de spaima că o să fiu părăsit acolo.

— În curând o să ai la capul patului cel mai bun medic din Liov…

Am hohotit, mai mult de disperare decât din cauza suferinței fizice.

Mi-am luat rămas-bun printre lacrimi de la Maiestatea Sa, al cărui alai a plecat mai departe. Fără mine! Mi l-a lăsat drept tovarăș pe tânărul Ryczywolski, fapt care mi-a alinat – măcar în parte – suferința, și am fost dați în grija șambelanului Hajdamowicz. Probabil pentru a ne liniști, cei doi Copii Verzi au fost lăsați și ei cu noi la conac – poate și pentru a se asigura că o să am cu ce să îmi ocup timpul până îmi vine ajutorul.

Am constatat că piciorul îmi era fracturat în două locuri și, colac peste pupăză, traumatismul era destul de complicat. Într-un loc osul îmi ieșise prin piele și era nevoie de maximum de pricepere pentru a-l pune la loc. Cum nu mă puteam ocupa singur de mine, pentru că aș fi leșinat imediat – cu toate că auzisem de medici care și-au amputat singuri membrele –, înainte să plece, regele a trimis înainte un sol cu porunca de a aduce aici cât mai degrabă un medic din Liov, dar am presupus că oricum urma să dureze cel puțin două săptămâni până să ajungă. Iar piciorul trebuia pus la loc cât mai repede, pentru că dacă cangrena ar fi ajuns la rană în clima aceea umedă, nu aș mai fi văzut niciodată curtea Franței, la care renunțasem pentru a veni aici și care acum, în acest moment critic, îmi părea centrul lumii adevărate, paradisul pierdut, cel mai frumos loc din visurile mele. Nu aveam să mai văd niciodată nici dealurile Scoției…

Timp de câteva zile mi-am administrat singur remedii contra durerii, aceleași pe care i le dădusem și regelui pentru gută. De la Liov a ajuns în cele din urmă o depeșă, dar fără medic, pentru că acesta fusese ucis pe drum de una dintre cetele de tătari care bântuiau în număr mare ținuturile, făcând prăpăd. Solul ne-a asigurat că în curând avea să vină alt doctor. Ne-a adus, de asemenea, vești despre legămintele pe care regele, ajuns cu bine la Liov, le-a depus ceremonios în catedrala orașului, încredințând Republica în grija Maicii Domnului, care ferise țara și de suedezi, și de muscali, și de hatmanul Bogdan Hmelnițchi⁴, și de toți cei care se aruncaseră asupra Poloniei ca niște fiare asupra unei căprioare rănite. Am înțeles că Maiestatea Sa are o mulțime de necazuri, de aceea am fost plăcut impresionat să văd că îmi trimisese prin sol niște rachiu din cel mai bun, câteva sticle de riesling, o cuvertură de blană și săpun franțuzesc – de acesta din urmă m-am bucurat cel mai tare.

Cred că lumea este formată din cercuri concentrice care înconjoară un spațiu central. Iar acest spațiu, numit centrul lumii, se schimbă în timp: cândva centrul lumii a fost Grecia, apoi Roma, Ierusalimul, iar acum este, incontestabil, Franța, mai precis Parisul. Și cercurile acestea pot fi trasate cu compasul în jurul lui. Principiul este simplu: cu cât ești mai aproape de centru, cu atât mai autentic și mai palpabil pare totul, iar cu cât ești mai departe, cu atât lumea pare să se dilueze mai mult, să-și piardă contururile, întocmai ca o pânză care se descompune sub asaltul umezelii. Ba chiar acest centru al lumii pare să fie situat puțin mai sus de restul spațiilor, astfel încât ideile, modele, descoperirile, totul se scurge din el înspre margini. Mai întâi impregnează cercurile din imediata apropiere, apoi pe următoarele, dar mai slab, iar în locurile cele mai îndepărtate ajunge numai într-o foarte mică măsură. Mi-am dat seama de toate aceste lucruri pe când zăceam neputincios în conacul șambelanului Hajdamowicz, undeva în mijlocul mlaștinilor, neîndoielnic în ultimul cerc posibil, departe de centrul lumii, la fel de singur ca Ovidiu surghiunit la Tomis. Și, năpădit de febră, am aiurat că, asemenea lui Dante cu a sa Divină Comedie, și eu aș putea scrie o operă măreață despre cercuri, dar nu despre cele de pe lumea cealaltă, ci de pe lumea asta, despre cercurile Europei, iar fiecare dintre ele ar înfățișa câte un alt păcat și ar primi o altă pedeapsă. Ar fi cu adevărat o mare comedie a jocurilor ascunse, a alianțelor încălcate, o comedie în care rolurile se schimbă în timpul spectacolului și până la sfârșit nu se știe clar qui pro quo. O istorie despre grandomania unora, despre nepăsarea și egoismul altora, despre curajul și sacrificiul câtorva – deși poate că sunt mai mulți decât ni se pare. Pe eroii care acționează pe această scenă numită Europa nu i-ar uni religia, cum și-ar dori unii – pentru că, în definitiv, religia scindează, fapt incontestabil dacă e să judeci după numărul de jertfe pricinuite de religie și de războaiele de azi. În schimb, în această comedie, în această mare operă divină i-ar uni cu totul altceva – pentru că finalul ar trebui să fie unul fericit și favorabil – și anume încrederea în rațiune și în judecata sănătoasă.

Asemenea gânduri mi se învălmășeau prin cap în clipele mai lucide. Majoritatea zilelor următoare le-am petrecut totuși delirând, iar când s-a vădit că doctorul de la Liov nu mai apare, gazdele mele, cu încuviințarea tânărului Ryczywolski, care și-a asumat responsabilitatea îngrijirii mele, au trimis în mlaștini după o tămăduitoare. A venit de îndată, însoțită de ajutorul ei mut, și, dându-mi să beau mai înainte o sticlă de rachiu, mi-a pus piciorul la loc, rearanjând oasele fracturate. Toate acestea mi le-a povestit mai pe urmă cu însuflețire tânărul meu tovarăș, pentru că eu, unul, nu-mi amintesc absolut nimic.

Când mi-am venit în simțiri după intervenție, soarele era sus pe cer. Se apropia Paștele. La Hajdamowicze a venit preotul pentru a sluji liturghia în capela de lângă conac și cu acest prilej i-a botezat și pe Copiii Verzi, eveniment despre care prietenul meu m-a informat cu multă însuflețire, spunându-mi că la moșie se vorbea că nenorocirea mi-ar fi fost cauzată de un deochi pe care îl aruncaseră asupra mea făpturile acelea. Eu nu credeam în asemenea bazaconii și i-am interzis să le repete.

Într-o seară Ryczywolski a adus-o la mine pe fetiță. Era deja curată, îngrijit îmbrăcată și, în plus, cât se poate de liniștită. Și i-a cerut, cu îngăduința mea, să-mi mângâie piciorul bolnav cu vârfurile lațelor ei, așa cum îi făcuse și regelui. Am șuierat de durere, pentru că până și o atingere atât de delicată cum era cea a părului îmi provoca suferință, dar am îndurat durerea cu stoicism până când, în cele din urmă, a mai slăbit și piciorul nu mai părea atât de umflat. Fetița a mai făcut asta de trei ori.

După câteva zile, când, odată cu venirea primăverii, afară s-a mai încălzit, am încercat să mă ridic din pat. Cârjele pe care mi le meșteriseră aici erau foarte comode, așa că am reușit să ajung până în pridvor și acolo mi-am petrecut întreaga după-amiază, tânjind după lumina soarelui și după aer proaspăt. M-am uitat la forfota specifică gospodăriei modeste a șambelanului. Conacul, ce-i drept, era bogat și mare, dar grajdurile și hambarele păreau să vină dintr-o altă eră a civilizației. Mi-am dat seama cu tristețe că mi-era dat să rămân acolo pentru mai multă vreme și, pentru a supraviețui acestui exil, trebuia să-mi găsesc o îndeletnicire, pentru că numai așa aveam șanse să nu cad pradă melancoliei în acea țară jilavă și mocirloasă și să-mi păstrez speranța că bunul Dumnezeu îmi va îngădui să mă întorc cândva în Franța.

Ryczywolski îmi aducea zilnic făpturile acelea sălbatice, rămase în grija șambelanului Hajdamowicz, neștiind ce să facă cu ele în pustietatea aceea – și încă pe timp de război –, ba chiar așteptându-se ca Maiestatea Sa să-și aducă aminte de ele la un moment dat. Copiii erau ținuți sub cheie în cămara de la parter, alături de o mulțime de alte lucruri folositoare și nefolositoare. Pentru că pereții cămării erau din scânduri, copiii îi urmăreau cu privirea prin crăpăturile dintre ele pe oamenii din gospodărie. Își făceau nevoile lângă casă, lăsându-se pe vine, mâncau cu degetele, plini de lăcomie, dar nu doreau să se atingă de carne, pe care o scuipau. Nu știau ce e acela un pat sau un vas cu apă. Se aruncau speriați la pământ și, mergând în patru labe, încercau să muște, iar dacă erau mustrați, se ghemuiau de îndată și încremeneau pentru multă vreme. Comunicau între ei prin sunete guturale și, imediat ce răsărea soarele, își scoteau hainele și își expuneau trupurile la căldura lui.

Tânărul Ryczywolski a socotit că pentru mine făpturile acelea puteau fi un obiect de activitate care avea să mă țină ocupat și să mă amuze, pentru că, în calitatea mea de om de știință, o să-mi doresc să le cercetez și să le descriu, mutându-mi astfel gândurile de la piciorul rupt.

Și a avut dreptate. Mi se părea că micile ciudățenii simțeau un soi de căință la vederea mâinii mele oblojite din cauza mușcăturii și a piciorului imobilizat în șipci. Cu timpul, fetița a căpătat încredere în mine și la un moment dat mi-a îngăduit să o examinez mai îndeaproape. Stăteam la soare în fața pereților de scânduri ai cămării. Natura se trezise la viață și mirosul omniprezent de umezeală începea să se mai stingă. I-am întors delicat fața spre lumină și am prins între degete câteva șuvițe din pletele ei: păreau calde, făcute parcă din lână, și când mi le-am apropiat de nas, am constatat că miroseau a mușchi de pădure. Arătau de parcă crescuseră alge în ele. Pielea fetei, privită de aproape, era acoperită cu puncte mici de un verde închis, care mai înainte, până să o examinez cu atenție, mi s-au părut a fi pete de murdărie. Eu și Ryczywolski ne-am mirat foarte tare – am conchis că fetița are în ea ceva din structura plantelor. Am presupus că din cauza asta se dezbrăca și își expunea astfel trupul la soare, întrucât, ca orice plantă, avea nevoie de lumina soarelui, cu care se hrănea prin piele, iar pe lângă razele soarelui, nu mai avea nevoie de multă altă hrană, ci se mulțumea cu niște firimituri de pâine. De altfel, fusese poreclită Miezișor – un nume greu de pronunțat pentru mine, dar care suna foarte frumos. Numele i se trăgea de la miezul pâinii, pe care prefera să-l mănânce fără să se atingă de coajă.

Ryczywolski, tot mai fascinat de Copiii Verzi, mi-a spus că a auzit-o pe copilă cântând. Ce-i drept, după cum reieșea din spusele lui, cântecul ei aducea mai mult cu un mormăit, totuși asta însemna că au gâturile normale, iar lipsa graiului era o chestiune de o cu totul altă natură. Am constatat, de asemenea, că în privința conformației corpului nu se deosebeau cu nimic de niște copii normali.

— Dar dacă am prins niște spiriduși polonezi? am glumit o dată.

Tânărul Ryczywolski s-a revoltat că îl iau drept un sălbatic. El nu credea în asemenea lucruri.

Locuitorii conacului aveau păreri diferite despre ce trebuia să facem cu plica polonica, adică lațele lor. Iar părul lor era încă verde! Cu toții credeau că lațele erau simptomul unei boli a trupului pe care lațele acelea o scoteau la suprafață. Susțineau că dacă le-am tunde pletele, boala ar recidiva și le-ar ucide trupul. Alții însă, printre care se număra și șambelanul Hajdamowicz – întrucât se considera un om de lume –, susțineau că lațele acelea trebuie tăiate, pentru că sunt un cuib pentru păduchi și alți paraziți.

Șambelanul chiar a poruncit să i se aducă foarfeca de tuns oile pentru a reteza lațele verzi ale copiilor. Îngrozit, băiețelul s-a ascuns după sora lui (doar bănuiam că e sora lui), dar fetița părea mai neînfricată, ba chiar arogantă: a făcut un pas înainte, și-a înfipt privirea în șambelan și nu și-a plecat-o până când Hajdamowicz s-a fâstâcit. În același timp, din gâtul ei ieșeau niște sunete mârâite, ca ale unei fiare sălbatice, iar buzele i s-au desfăcut, dezvelind vârfurile dinților. În privirea ei era ceva nemaiîntâlnit, de parcă obiceiurile noastre îi erau necunoscute, și se uita la noi la fel cum se uită animalele – parcă până în adâncul sufletului. Pe de altă parte părea să fie neașteptat de sigură pe ea și de matură, așa că, preț de o clipă, am văzut în ea nu un copil, ci o bătrână pipernicită. Pe toți ne-au trecut fiori pe șira spinării, iar în cele din urmă șambelanul a poruncit să renunțăm la tuns.

Din păcate, la câtva timp după botezarea lor în bisericuța de lemn, care semăna cu un coteț de găini, s-a întâmplat ca băiețelul să se îmbolnăvească în timpul nopții și, spre surprinderea și groaza tuturor, a murit brusc, lucru pe care toți servitorii l-au considerat un semn al naturii lui diabolice – căci pe cine altcineva decât pe diavol l-ar mai putea răpune apa sfințită? Și nu l-a răpus pe loc numai pentru că răul s-a apărat cât a putut… Summa summarum⁵, toată lumea a tras concluzia că făpturile verzi se aflau sub oblăduirea unor forțe superioare.

Și întâmplarea a făcut că în aceeași zi mlaștinile dimprejur au început să bolborosească și să scoată niște zgomote ciudate, nici de pasăre, nici de broască – asemenea unui marș funebru. Corpul firav al băiatului a fost spălat, îmbrăcat și întins pe un catafalc înconjurat de lumânări sfințite. Ca medic, mi s-a îngăduit cu ocazia acestor pregătiri să îi mai examinez o dată corpul și mi s-a strâns inima o clipă văzând cât era de firav. Abia atunci am văzut în corpul acela gol un copil și nu o ciudățenie și m-am gândit că, asemenea oricărei ființe vii, și copilul ăsta trebuie să fi avut o mamă și un tată. Unde erau acum părinții lui? Le era dor de el? Își făceau griji pentru el?

Strunindu-mi repede sentimentele acestea nedemne de un om de știință, după ce l-am examinat cu atenție, am tras concluzia că, neîndoielnic, băiatului trebuie să-i fi făcut rău băile prea timpurii în apa rece ca gheața a pârâului și de la asta i s-a tras moartea. Am constatat, de asemenea, că singurul lucru ieșit din comun la el era culoarea pielii, pe care am atribuit-o șederii îndelungate în pădure și printre forțele naturii. Era evident că pielea i se adaptase la mediul înconjurător, tot așa cum aripile unor păsări ajung să semene cu scoarța copacilor, iar cosașii, cu iarba. Natura e plină de asemenea corespondențe. Și a fost creată într-o asemenea manieră, încât pentru fiecare suferință să existe un leac natural. A scris despre lucrurile acestea maestrul al cărui discipol sunt, marele Paracelsus, iar acum îi repet și eu același lucru tânărului Ryczywolski.

Corpul băiețelului a dispărut chiar în prima noapte după ce a murit. S-a dovedit că femeile care îl privegheau, amețite de fumul cădelniței, s-au retras pe la miezul nopții și s-au dus la culcare, iar în zori, când s-au trezit, nu mai era nici urmă de cadavru. Au deșteptat pe toată lumea și oamenii au aprins luminile în tot conacul, cuprinși cu toții de spaimă și groază. Servitorii au răspândit imediat zvonul că drăcușorul cel verde s-a prefăcut doar a fi mort, grație puterilor sale magice, iar când lângă catafalc nu a mai rămas nimeni, a înviat și s-a întors la semenii lui din pădure. Alții și-au dat cu părerea că ar putea să se răzbune pentru că fusese ținut în captivitate, așa că au început să zăvorască ușile. Domnea o neliniște mare, de parcă ne păștea invazia tătarilor. Pe Miezișor, care era ciudat de nepăsătoare, murdară și cu hainele zdrențuite, ceea ce în ochii noștri o făcea să pară suspectă, am ferecat-o bine. Eu și tânărul Ryczywolski am cercetat cu mare atenție toate urmele: în odaie erau doar câteva dâre pe podea, ca și cum corpul ar fi fost târât din încăpere, însă afară panica își spusese cuvântul, pentru că nu am mai reușit să descifrăm nimic – toate urmele dispăruseră, călcate în picioare. Înmormântarea a fost anulată, catafalcul a fost scos afară, iar lumânările sfințite au fost băgate în cufere pentru următoarea ocazie. Speram să nu se ivească prea curând! Timp de câteva zile, cum se zice, am trăit la conac ca și cum am fi fost asediați, numai că de data aceasta nu ne temeam de turci sau de muscali – era o spaimă stranie, verde ca frunza, cu iz de mlaștină și alge. O spaimă cleioasă, mută, care ne înrâurea gândurile și le îndrepta spre ferigi, spre mlaștinile fără fund. Insectele păreau să ne țină sub observație și sunetele misterioase venite din pădure le luam drept chemări și lamentații. Și cu toții, servitori și stăpâni deopotrivă, ne-am adunat în salonul mare, cel numit „de oaspeți“, unde am mâncat fără poftă o cină frugală și am băut rachiu, dar nu pentru a ne înveseli, ci mai degrabă de spaimă și îngrijorare.

Primăvara izbucnea cu tot mai multă putere din pădurile dimprejur și se revărsa asupra mlaștinilor, care în scurtă vreme s-au colorat cu flori pe tulpini groase, nuferi de culori și forme nemaiîntâlnite de mine până atunci și plante cu uriașe frunze plutitoare, al căror nume nu îl cunoșteam, fapt care pe mine, ca botanist, m-a făcut să mă rușinez. Tânărul Ryczywolski făcea tot ce-i stătea în putință ca să-mi treacă timpul cât mai plăcut, dar ce putea născoci el în asemenea condiții? Acolo nu aveam cărți, iar rezerva mică de hârtie și cerneală îmi permitea doar să fac schițele unor plante. Privirea mea rătăcea tot mai des spre fetiță, spre Miezișor, care acum, rămasă fără fratele ei, începuse să se dea bine pe lângă noi. Se atașase mai ales de tânărul Ryczywolski, îl urmărea peste tot și începusem chiar să bănuiesc că mă înșelasem în privința vârstei ei. Prin urmare, încercam să observ la ea semne ale unei feminități timpurii, dar trupul îi era de copil, sfrijit și fără rotunjimi. Chiar dacă soții Hajdamowicz îi dăduseră haine frumoase și pantofiori, ea și le scotea cu grijă imediat ce ieșea din casă, lăsându-le împăturite lângă peretele acesteia. În curând am început să o învățăm pe Miezișor să vorbească și să scrie. Desenam pentru ea animale și i le arătam, în speranța că o voi face să vorbească. Se uita la ele cu atenție, dar aveam impresia că privirea îi alunecă de pe suprafața foii fără să atingă conținutul. Când lua cărbunele în mână, știa să deseneze cu el pe hârtie un cerc, dar se plictisea repede.

Ajuns în acest loc, se cuvine să scriu câteva cuvinte și despre tânărul Ryczywolski. Se numea Feliks, un prenume care i se potrivea ca o mănușă, întrucât era un om fericit în orice circumstanțe, mereu binedispus și plin de intenții bune, în pofida încercărilor la care îl supusese viața. Familia lui pierise de mâna muscalilor, care îi uciseseră pe toți, până la ultimul. Tatălui său îi spintecaseră pântecul, iar pe mama și surorile lui le siluiseră cu mare cruzime. Nu puteam să înțeleg cum de reușea să uite de toate acestea și să rămână senin, pentru că nu îl văzusem niciodată vărsând vreo lacrimă și nici nu avea accese de melancolie. Învățase deja foarte multe de la mine, așa că strădaniile Maiestății Sale de a-l da pe mâna unui dascăl bun – dacă se cade să vorbesc astfel despre mine însumi – nu au fost zadarnice. Omul acesta agil, blond, cu ochi albaștri, mic de statură și cu o constituție delicată, ar fi fost sortit unei cariere mărețe dacă nu s-ar fi petrecut evenimentele pe care intenționez să le relatez imediat. La rândul său, tânărul Ryczywolski, chiar mai mult decât mine – căci eram îngreunat de bucătăria poloneză și incapabil să merg dincolo de curte –, devenise foarte interesat de fenomenul plica polonica, care aici, la conacul șambelanului Hajdamowicz, devenise totuna cu persoana lui Miezișor.

Vara, în arșița lunii iulie, am aflat din scrisori că Varșovia fusese recucerită din mâinile suedezilor și deja mă gândeam că lucrurile aveau să revină la cursul lor firesc și că eu o să mă întremez suficient cât să mă pot alătura Maiestății Sale, pe care să-l tratez de gută. Deocamdată de sănătatea șubredă a Maiestății Sale se îngrijea un alt medic, fapt care mă umplea de neliniște. Metoda tratamentului cu mercur, la care doream să îl supun pe rege, era încă foarte puțin cunoscută. Arta și practica medicală din Polonia sunt imprecise, căci doctorii nu sunt la curent cu cele mai recente descoperiri în domeniul anatomiei și al științei farmaceutice. Ei continuau să se bazeze pe metode vechi, inspirate mai mult din înțelepciunea populară decât în urma unor cercetări profunde. Dar n-ar fi corect din partea mea dacă aș trece sub tăcere convingerea pe care o am și anume că până și la curtea cea mai fastuoasă a Europei – la curtea regelui Ludovic – aproape toți medicii sunt de facto niște șarlatani care recurg în practica lor la cercetări și descoperiri medicale plăsmuite.

Din păcate, piciorul meu nu se prinsese bine și încă nu puteam călca pe el. Tămăduitoarea – vrăjitoarea, cum i se spunea – venea să mă vadă și îmi masa mușchii flasci cu un lichid cafeniu, urât mirositor. Tot cam pe atunci a ajuns la noi trista veste că suedezii recuceriseră Varșovia și o prădau fără milă. M-am gândit, așadar, la norocul meu, la faptul că, poate, acesta era motivul pentru care îmi era dat să mă refac în Hajdamowicze, în mijlocul mlaștinilor de acolo, și că Dumnezeu îmi hărăzise toate aceste încercări ca să mă ferească de violență, de război și de nebunia umană.

Între timp, la vreo două săptămâni după Sfântul Cristofor⁶, o zi care aici, în mlăștiniș, era sărbătorită cu fast – fapt întru totul de înțeles, de vreme ce sfântul acesta l-a purtat în spate peste râu, până pe celălalt mal, pe pruncul Isus –, am auzit pentru prima oară glasul lui Miezișor. Mai întâi i-a vorbit tânărului Ryczywolski, iar când acesta, năucit, a întrebat-o de ce nu mai vorbise până atunci, a răspuns că nimeni nu o întrebase nimic, lucru de altfel adevărat, pentru că toți socotiserăm că nu știa să vorbească. Am regretat foarte mult slabele mele cunoștințe de polonă, pentru că aș fi început să o descos cu privire la o mulțime de lucruri, dar și lui Ryczywolski îi venea greu să comunice cu ea, pentru că Miezișor folosea un dialect rutean local… Rostea cuvinte izolate sau propoziții scurte și ne cerceta cu privirea, de parcă ar fi vrut să vadă ce efect aveau asupra noastră, sau ne cerea să-i confirmăm spusele. Avea o voce care nu i se potrivea defel – gravă, aproape masculină, în orice caz, nu vocea unei fetițe. Când arăta ceva cu degetul și spunea „copac“, „cer“, „apă“, mă făcea să mă simt nelalocul meu, pentru că era ca și cum acele cuvinte, care denumeau niște simple elemente ale naturii, veneau de undeva de dincolo de lume.

Vara era în toi, așa că mlaștinile s-au uscat, dar nimeni nu s-a bucurat prea tare, pentru că acum oricine putea trece pe-acolo după pofta inimii, ceea ce însemna că Hajdamowicze era expus permanent la atacurile ticăloșilor și bandiților, cărora războiul îndelungat le dădea curaj – în asemenea vremuri era greu să-ți dai seama de partea cui este cineva și cu cine ține. O dată ne-au atacat muscalii. Hajdamowicz a fost nevoit să se târguiască și să le ofere o răscumpărare. Altă dată am respins atacul unei bande de soldați dezertori. Tânărul Ryczywolski a pus mâna pe armă și i-a împușcat pe câțiva dintre ei, eroismul lui fiind mai apoi lăudat.

Eu speram ca aceia care veneau la conac să fie trimișii regelui, cu porunca să mă prezint de îndată la Maiestatea Sa, dar nu se întâmpla nimic, războiul era în toi și regele își însoțea temerar armatele, uitând, fără îndoială, de doctorul lui venetic. Mă amăgeam că o să plec la drum și fără să mă cheme regele, chiar dacă nici nu eram în stare să mă sui pe cal. Cufundat în gândurile mele triste, mă uitam de pe lavița mea cum, de la o zi la alta, în jurul lui Miezișor se aduna un număr tot mai mare de copii de la conac, odrasle ale slugilor sau ale țăranilor, uneori chiar și fiul și copilele șambelanului Hajdamowicz, și cu toții o ascultau vorbind.

— Despre ce tot vorbesc ei acolo? Ce-și spun? l-am întrebat pe Ryczywolski, care mai întâi a tras cu urechea, pe urmă s-a alăturat pur și simplu acelei adunări bizare.

Pe urmă mi-a povestit totul în vreme ce eu mă pregăteam de culcare și el, cu palmele lui mititele, îmi masa rănile în curs de cicatrizare cu unguentul puturos lăsat de tămăduitoare, un leac care, de altfel, s-a dovedit nemaipomenit de eficient.

— Miezișor spune că departe în pădure, dincolo de mlaștini, e un ținut unde luna strălucește la fel de puternic ca soarele, unul mai întunecat decât soarele nostru.

Degetele lui îmi mângâiau delicat pielea suferindă înainte de a-mi masa ceva mai viguros coapsa, cu scopul de a stimula circulația sângelui în picior.

— În țara aceea oamenii trăiesc în copaci și dorm în scorburi. Când luna e sus pe cer, se urcă în vârfurile copacilor și își expun corpurile dezgolite la lumina lunii, care le face pielea de culoare verde. Datorită acelei lumini, nu au nevoie de prea multă mâncare, le sunt de ajuns fructele de pădure, ciupercile și alunele. Și, pentru că nu au pământ de cultivat, nici case de construit, orice activitate e săvârșită doar din plăcere. Acolo nu există nici stăpâni, nici domni, nici țărani și nici preoți. Când au ceva de dus la capăt, se adună cu toții într-un copac și hotărăsc ce au de făcut, apoi fac ceea ce au hotărât. Dacă vrea cineva să se retragă din comunitate, e lăsat în pace să facă ce vrea. Știu că în cele din urmă se va întoarce. Când doi oameni se îndrăgostesc, rămân împreună cât doresc, iar când sentimentele dispar, își pot schimba partenerii. Din asemenea relații se nasc copii. Iar când se naște un copil, toți membrii comunității îi sunt părinți și toți se îngrijesc cu dragă inimă de el. Uneori, când se suie în vârful celui mai înalt copac, văd departe la orizont lumea noastră, văd fumul satelor incendiate și simt duhoarea trupurilor arse. Și atunci se ascund iute între frunze, pentru că nu vor să-și strice ochii cu asemenea priveliști și nici să-și spurce nasul cu asemenea mirosuri. Stridența lumii noastre li se pare respingătoare și îi scârbește. O consideră un miraj, pentru că nici tătarii și nici muscalii nu au ajuns vreodată până la ei. Ei cred că noi suntem ireali, că suntem un vis urât.

Odată Ryczywolski a întrebat-o pe Miezișor dacă crede în Dumnezeu.

— Dar ce este Dumnezeu? i-a răspuns ea cu o întrebare.

Viața fără conștiința existenței lui Dumnezeu mi se părea un fapt de-a dreptul bizar, dar și fascinant. Putea fi o viață mai simplă și fără atâtea întrebări chinuitoare pe care omul și le pune mereu: cum de îngăduie Dumnezeu atâta suferință pe lume, de vreme ce este bun, milostiv și atotputernic?

L-am rugat o dată să o întrebe cum își petrece iarna poporul acesta verde. Ryczywolski s-a întors cu răspunsul chiar în aceeași seară și, frământându-mi biata coapsă, mi-a spus că nu bagă în seamă iarna, pentru că, încă de la primul val de frig, se adună în scorbura cea mai încăpătoare a celui mai mare copac și acolo, ghemuindu-se unii în alții ca șoarecii, adorm. Încetul cu încetul, trupurile li se acoperă cu un strat gros de mușchi de pădure, care îi ferește de frig, și ciuperci uriașe închid gura scorburii, astfel că nimeni din afară nu-i poate zări. Somnul lor are proprietatea de a fi comun, ceea ce înseamnă că dacă unul dintre ei visează ceva, cel de lângă el „vede“ visul celuilalt în propriul cap. În felul acesta nu se plictisesc niciodată. În timpul iernii slăbesc foarte mult, de aceea, atunci când răsare prima lună caldă de primăvară, ies toți din scorbură și urcă în vârful copacilor, unde în timpul nopților cu lună își expun corpurile palide la razele astrului până își recapătă culoarea verde, vibrantă. Au felul lor anume de a se înțelege cu animalele și, întrucât nu mănâncă deloc carne și nici nu vânează, animalele se împrietenesc cu ei și îi ajută. Ba chiar, cică, animalele împărtășesc cu ei poveștile lor de viață și de aceea oamenii aceștia sunt mai înțelepți și au o mai bună înțelegere a naturii.

Mie mi se păreau toate niște basme populare, ba chiar m-am gândit dacă nu cumva balivernele acestea le născocea Ryczywolski însuși, așa că într-o zi, cu ajutorul unui servitor, m-am strecurat să ascult și eu poveștile lui Miezișor. A trebuit să recunosc că fetița vorbea cât se poate de fluent și de cutezător și toți o ascultau în tăcere, totuși nu am izbutit să-mi dau seama dacă Ryczywolski îi împodobea înadins povestea. Altă dată i-am cerut să o întrebe ce crede despre moarte. Ryczywolski a venit cu următorul răspuns:

— Oamenii verzi se consideră fructe. Omul e un fruct, spun ei, și e mâncat de animale. De aceea își leagă morții de crengile copacilor și așteaptă ca trupurile să le fie devorate de păsările și animalele din pădure.

Pe la jumătatea lunii august, când mlaștinile se uscaseră și mai tare, iar drumurile se întăriseră, la Hajdamowicze a apărut în sfârșit solul regal pe care îl așteptam de atâta vreme. A sosit cu un car confortabil, cu un pâlc de oameni înarmați, cu scrisori și daruri pentru mine: veșminte noi și băuturi alese. Atât de mult m-a emoționat generozitatea regelui, încât am plâns ca un copil. Bucuria mea era mare, pentru că în decurs de câteva zile urma să ne întoarcem în lume. Șchiopătând și țopăind într-un picior, l-am sărutat pe Ryczywolski pe amândoi obrajii, atât eram de sătul de conacul acela ascuns în mijlocul pădurilor și mlaștinilor, de frunzișul acela în putrefacție, de muștele, păianjenii, viermii, broaștele și gândacii de tot soiul, de umiditatea atotprezentă, de mirosul de nămol, de mireasma apăsătoare și buimăcitoare a vegetației. Toate astea mă scârbeau deja. Terminasem de scris lucrarea despre plica polonica și mă gândeam că toate aceste lucruri mă cam costaseră sănătatea. De asemenea, descrisesem câteva plante locale. Ce mai puteam să fac acolo?

Totuși tânărul Ryczywolski nu era la fel de mulțumit ca mine de plecarea aceasta precipitată. Era destul de neliniștit și agitat, dispărea te miri unde, iar seara mă înștiința doar că se duce sub tei ca să stea de vorbă, afirmând cu acest prilej că desfășoară propriile cercetări. Ar fi trebuit să bănuiesc ceva, dar eram atât de amețit de plecarea noastră imediată, încât nu am bănuit nimic.

Primele zile de septembrie au adus cu ele luna plină, o perioadă în care întotdeauna dorm prost. Luna care se ridicase deasupra pădurilor și mlaștinilor era atât de mare, încât mă apuca spaima. Era una dintre ultimele nopți dinaintea plecării. Deși toată ziua o petrecusem împachetând ierbarele și mă simțeam obosit, tot nu reușeam să adorm și mă răsuceam de pe o parte pe alta. Mi se părea că aud în casă șoapte, pași mărunți de copii, târșâituri, scârțâitul ca un avertisment al balamalelor ușii. M-am gândit că mi se pare, dar dimineața am constatat că nu fusese doar o părere. Am aflat că toți copiii și tinerii de la conac dispăruseră fără urmă, inclusiv copiii șambelanului, patru fetițe și un băiat – în total treizeci și patru de copii, toate vlăstarele comunității. Rămăseseră numai pruncii de la sânul mamelor… Împreună cu ei dispăruse și tânărul și frumosul Ryczywolski, pe care mi-l imaginasem stând alături de mine la curtea franceză.

În ziua aceea la Hajdamowicze a fost sfârșitul lumii. Bocetul femeilor s-a ridicat până la cer. Imediat și-au dat cu părerea că fusese isprava tătarilor, care, cum se știa prea bine, iau copii în robie – dar prea se petrecuse totul pe tăcute. Și oamenii au început să spună că la mijloc erau niște forțe necurate. Bărbații au ascuțit care ce avea la îndemână – coase, securi, săbii –, și-au făcut cruce de mai multe ori și pe la amiază au pornit în grup compact în căutarea celor dispăruți. Dar de găsit nu au găsit nimic. Spre seară argații au descoperit în pădure, în apropierea conacului, un trup de copil agățat sus într-un copac și toți au început să țipe strașnic, căci l-au recunoscut după cămașă pe Băiețelul Verde, care murise în primăvară. Nu mai rămăsese mare lucru din el, îl ciuguliseră păsările.

Din așezare dispăruse fără urmă tot ce era tânăr și proaspăt, în felul acesta dispărând și viitorul așezării. Pădurea se ridica în jurul conacului ca un zid, ca o armată a celei mai puternice împărății de pe pământ, ai cărei heralzi sunau acum retragerea. Încotro? În ultimul cerc nețărmurit al lumii, dincolo de umbra frunzelor, dincolo de razele soarelui, în umbra veșnică.

Trei zile l-am așteptat pe tânărul Ryczywolski să se întoarcă, iar în cele din urmă i-am lăsat o scrisoare: „Dacă te întorci, vino la mine, oriunde voi fi“. După acele trei zile toți cei de la Hajdamowicze am înțeles că nu o să mai găsim copiii, că plecaseră în ținutul lunii. Am plâns când carul regal a pornit la drum, dar nu din cauza piciorului, care încă mă durea, ci din cauza unei emoții profunde. Am plecat din ultimul cerc al lumii, de la periferiile ei jilave și respingătoare, lăsând în urmă durerea ei nescrisă nicăieri, orizonturile ei șovăielnice, difuze, dincolo de care e doar Marele Nimic.

Și din nou mă îndreptam spre centru, acolo unde imediat totul capătă sens și se aranjează într-un întreg logic. Și consemnez acum cu bună-credință tot ce am văzut la marginea lumii așa cum s-a întâmplat cu adevărat, fără să pun nimic de la mine, fără să las nimic deoparte. Și trag nădejde că și Cititorul mă va ajuta să înțeleg ce s-a întâmplat atunci acolo și ce mi-e greu mie să înțeleg, căci periferiile lumii ne stigmatizează pentru totdeauna cu nevolnicia lor misterioasă.

1. Ioan Cazimir al II-lea (în polonă Jan Kazimierz II Waza, 1609-1672), rege al Poloniei, Mare Duce de Lituania (1648-1668) și rege al Suediei (1648-1660). Regele Ioan Cazimir al II-lea nu se bucura de simpatia și sprijinul șleahtei poloneze din cauza deschiderii pe care o manifesta față de Austria absolutistă și a disprețului față de sarmatismul nobililor polonezi. Văzând în Ioan Cazimir al II-lea un rege slab, șleahta poloneză a încurajat pretențiile regelui Suediei, Carol Gustav (vărul lui Ioan Cazimir), la tronul polono-lituanian și astfel s-a ajuns la invadarea Poloniei de către armatele suedeze, cu consecințe dezastruoase pentru Republica celor Două Națiuni, reprezentată de uniunea statală a Regatului Poloniei și Marelui Ducat al Lituaniei (n.t.).

2. Au existat trei invazii ale tătarilor în Polonia. Prima, cunoscută sub numele de marea invazie mongolă în Europa, a avut loc pe la sfârșitul anului 1240 și începutul lui 1241, a doua, la răscrucea anilor 1259-1260, iar cea de-a treia, despre care este vorba aici, s-a petrecut la sfârșitul anului 1287 și începutul anului 1288, când polonezii, conduși de Leșek al II-lea cel Negru, Mare Duce al Poloniei, au fost biruitori (n.t.).

3. Bătălia de la Gołąb din 18 sau 19 februarie 1656 este una dintre ciocnirile armatelor poloneze cu cele suedeze din perioada invaziei suedeze asupra Republicii Polone, desfășurată între anii 1655-1660 și cunoscută sub denumirea de „potopul suedez“, care a dus la distrugerea statului polono-lituanian (n.t.).

4. Bogdan Hmelnițchi (cca 1595-1657), hatman al cazacilor zaporojeni din Ucraina și conducătorul răscoalei împotriva magnaților polono-lituanieni din 1648-1654, conflict în urma căruia a fost întemeiat statul căzăcesc (n.t.).

5. În fine (lat., n.t.).

6. Ziua Sfântului Cristofor („Purtătorul lui Cristos“), patron al călătoriilor, se celebrează în Polonia pe data de 25 iulie (n.t.).