F.M. Dostoievski, Bratia Karamazov

© 2011, 2018 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

Lucrare apărută cu acordul COPYRO – Societate de Gestiune Colectivă a Drepturilor de Autor

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6096-4

ISBN PDF: 978-973-46-6097-1

ISBN print: 978-973-46-7232-5

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă : Hans Von Marées (1837‑1887), Autoportret cu Hildebrand şi Grant, 1873

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Dedicată Annei Grigorievna Dostoievskaia

„Adevărat, adevărat zic vouă că dacă grăuntele de grîu, cînd cade în pămînt, nu va muri, rămîne singur; iar dacă va muri, aduce multă roadă.“ (Evanghelia după Ioan, 12, 24)¹

1. Toate citatele din Biblie din acest roman vor fi reproduse după ediţia Biblia sau Sfînta Scriptură, Editura Institutului Biblic şi de Misiune Ortodoxă, Bucureşti, 2008 (n. red.).

Din partea autorului

În momentul acesta, cînd mă pregătesc să aştern pe hîrtie viaţa eroului meu, Alexei Fiodorovici Karamazov, mă simt oarecum încurcat şi iată de ce: deşi spuneam că este eroul romanului meu, îmi dau seama că Alexei Fiodorovici nu e nici pe departe ceea ce se cheamă un om mare; mă aştept deci să mi se pună o seamă de întrebări inevitabile, bunăoară: „Prin ce poate fi atunci remarcabil Alexei Fiodorovici de vreme ce l-ai ales eroul dumitale? Ce a făcut? Cine îl cunoaşte şi prin ce s-a făcut el cunoscut? De ce eu, cititor, trebuie să-mi pierd vremea cercetînd împrejurările vieţii lui?“

Întrebarea din urmă este cu atît mai dificilă cu cît n-aş avea altceva de răspuns decît: „Poate c-o să vă daţi seama din roman“. Dar dacă lumea va citi romanul fără să vadă şi fără să realizeze prin ce este remarcabil Alexei Fiodorovici, eroul meu? O spun fiindcă, din păcate, mi-e teamă că aşa se va şi întîmpla. Pentru mine el este într-adevăr un om cu totul deosebit, dar am mari îndoieli că voi reuşi să-l conving de acest lucru şi pe cititor. Greutatea constă în faptul că, deşi Alexei Fiodorovici poate fi numit om de acţiune, el se manifestă într-un fel destul de vag şi de nedefinit. De altfel, nici nu cred că s-ar putea în epoca noastră să-i pretindem unui om să urmărească un ţel precis în tot ce face. Un lucru totuşi e sigur, şi anume că eroul meu este un om original, dacă nu chiar ciudat. Originalitatea şi ciudăţenia lui însă mai mult îi dăunează decît îi conferă vreun merit ca să fie luat în seamă de semenii săi, mai ales în timpurile noastre, cînd lumea caută să asocieze cazurile particulare şi să descopere o semnificaţie cît de cît generală în haosul care domneşte pretutindeni. Iar un om ciudat este, de cele mai multe ori, un caz particular, izolat. Nu-i aşa?

Dacă nu sînteţi însă de acord cu ultima afirmaţie şi-mi veţi răspunde: „Ba nu, nu-i aşa“ sau „nu totdeauna e aşa“, atunci s-ar putea să mă simt ceva mai liniştit în ce priveşte interesul pe care-l poate prezenta eroul meu. Fiindcă un om ciudat nu numai că nu este „totdeauna“ un caz particular, izolat, ci, de multe ori, s-ar putea ca tocmai el să deţină trăsăturile caracteristice ale unei epoci, în timp ce contemporanii lui să fi fost smulşi, dintr-o cauză ori alta, de o răbufnire năprasnică de vînt din chiar ansamblul vieţii…

La drept vorbind, aş fi putut foarte bine să renunţ la toate aceste lămuriri destul de anoste şi confuze şi să încep romanul fără nici un fel de preambul, zicîndu-mi: dacă e sortit să placă, lumea o să-l citească şi aşa. Nenorocirea este însă alta, şi anume că biografia eroului meu este una singură, iar eu am scris două romane. Mai important mi se pare a fi cel de-al doilea dintre ele, care înfăţişează viaţa actuală a eroului meu, cum trăieşte el şi ce face în momentul de faţă. În timp ce primul roman prezintă lucruri petrecute acum treisprezece ani şi nici nu e, de fapt, un roman, ci numai un fragment din prima tinereţe a eroului. Nu mă pot lipsi totuşi de acest fragment, fiindcă multe dintre împrejurările zugrăvite în cel de-al doilea roman n-ar mai putea fi înţelese clar. Lucrul acesta însă mă pune într-o încurcătură şi mai mare decît cea despre care vorbeam mai înainte: din moment ce eu însumi, biograful, consider că pentru un erou atît de modest şi de nedefinit ca al meu şi un singur roman ar fi încă prea mult, cum de-mi permit atunci să mă prezint cititorului cu două tomuri deodată şi în ce fel pot justifica o asemenea înfumurare din partea mea?

Cum nu mă simt în stare să răspund la aceste întrebări, am decis în cele din urmă să le ocolesc pur şi simplu, lăsîndu-le neclarificate. Fireşte, un cititor dotat cu oarecare perspicacitate va fi ghicit de mult că tocmai aici voiam să ajung şi poate fi pe bună dreptate supărat că irosesc în zadar un timp atît de preţios cu o vorbărie inutilă. De data aceasta pot răspunde lămurit că, dacă am irosit atîta timp preţios cu vorbe inutile, am făcut-o în primul rînd din politeţe, iar în al doilea rînd, fiindcă la mijloc este un şiretlic: orişicum, l-am prevenit, chipurile, dintru început pe cititor. De altfel, ca să spun drept, sînt mulţumit că romanul s-a împărţit de la sine în două părţi distincte, „păstrînd totuşi unitatea de ansamblu“; după ce va şti ce cuprinde primul roman, cititorul va fi în măsură să hotărască singur dacă merită sau nu să înceapă lectura celui de-al doilea. Bineînţeles, nu pretind nimănui să le citească, dimpotrivă, oricine e liber să azvîrle cartea după ce va fi parcurs numai două pagini din primul roman, ca să nu mai pună niciodată mîna pe ea. Există totuşi unii cititori delicaţi – şi mă gîndesc, de pildă la criticii ruşi – care vor ţine cu tot dinadinsul să persevereze cu lectura pînă la sfîrşit, ca să nu comită cumva vreo eroare în judecata lor imparţială. Tocmai faţă de aceşti cititori mă simt cu inima împăcată: cu toată conştiinciozitatea şi pedanteria de care dau dovadă, le ofer motivul cel mai temeinic ca să lase cartea din mînă încă de la primul capitol. Şi cu aceasta am încheiat ce aveam de spus în introducere. Sînt de acord cu domniile voastre că nu avea nici un rost, dar, din moment ce am scris-o, de ce să nu rămînă ca atare?

Şi acum, să trecem la fapte.

Partea întîi

Cartea întîi

Istoricul unei familii oarecare

I

Fiodor Pavlovici Karamazov

Alexei Fiodorovici Karamazov era cel de-al treilea fecior al lui Fiodor Pavlovici Karamazov, un moşier de la noi din ţinut, a cărui moarte tragică, survenită în împrejurări misterioase acum vreo treisprezece ani – despre care o să am prilejul să vorbesc mai pe larg ceva mai încolo – stîrnise la un moment dat oarecare vîlvă în jurul numelui său (aşa se şi explică de ce lumea îşi mai aduce şi acum aminte de el). Deocamdată mă voi mulţumi să vă spun că acest „moşier“ (cum i se zicea, cu toate că nu-mi amintesc să fi locuit vreodată la el, la moşie) părea a fi un personaj destul de ciudat, deşi ca tip omenesc nu constituia cîtuşi de puţin o excepţie: Fiodor Pavlovici nu era numai o canalie şi un desfrînat, dar, în acelaşi timp, şi un om absurd; trebuie să adaug şi că făcea parte din categoria aceea de inşi care, oricît de absurzi ar fi, se pricep totuşi de minune să-şi aranjeze afacerile, singurul lucru, pare-se, la care se pricep cu adevărat. Aşadar, Fiodor Pavlovici îşi începuse cariera fără să aibă mai nimic, fiindcă moşia lui era destul de săracă: se ducea pe la mesele altora, mîncînd azi aici, mîine dincolo, şi dorinţa lui cea mai mare era să ajungă a trăi pe spinarea unui boier mai cu dare de mînă, ca după moartea lui să iasă la iveală că lăsase o avere care se ridica la aproape o sută de mii de ruble, bani gheaţă. Şi cînd te gîndeşti că toată viaţa lui fusese cel mai absurd şi mai aiurit individ de la noi din ţinut! Repet: nu este vorba de prostie – majoritatea celor asemenea lui sînt oameni destul de inteligenţi şi mai au, pe deasupra, şi o anumită şiretenie – ci de comportarea absurdă, care are un caracter specific, aş spune chiar naţional.

Fiodor Pavlovici fusese însurat de două ori şi avea trei fii: cel mai mare, Dmitri Fiodorovici, de la soţia dintîi, iar ceilalţi – Ivan şi Alexei – din a doua căsătorie. Prima lui soţie era dintr-o familie de moşieri, Miusov, oameni cu stare şi bine văzuţi în gubernia noastră. Cum se făcea totuşi că o fată frumoasă, cu zestre şi, pe deasupra, inteligentă şi dezgheţată, aşa cum sînt atîtea fete din generaţia noastră şi cum se întîmpla să mai apară pe ici, pe colo şi în trecut, fusese în stare să se mărite cu un „terchea-berchea“, cum era considerat Fiodor Pavlovici pe atunci, asta n-aş mai putea să vă spun. Am cunoscut cîndva o domnişoară din generaţia „romantică“ de altădată, care, după cîţiva ani de tainică iubire pentru un domn, cu care de altfel s-ar fi putut mărita oricînd fără nici un fel de inconvenient, şi-a făurit singură în închipuire tot felul de piedici ce s-ar fi ridicat în calea fericirii sale şi pe care nu le-ar fi putut cu nici un chip înlătura, încît, în cele din urmă, într-o noapte vijelioasă, şi-a făcut seama, aruncîndu-se de pe un mal rîpos – unde, pare-mi-se, se afla o stîncă – în valurile clocotitoare ale unui rîu adînc, şi s-a înecat dintr-o fantezie, numai şi numai ca s-o imite pe Ofelia lui Shakespeare; îmi vine să cred că lucrurile s-ar fi schimbat dacă acea stîncă faimoasă – pe care mai demult o îndrăgise – n-ar fi fost atît de poetică şi dacă în locul ei s-ar fi aflat un mal neted şi foarte prozaic; poate că atunci fata nu s-ar mai fi sinucis. Faptul este perfect autentic şi sînt convins că în ultimele două-trei generaţii cazurile acestea au fost destul de frecvente în istoria poporului nostru. Tot aşa şi cu Adelaida Ivanovna Miusova: măritişul ei fusese, fără doar şi poate, efectul unor influenţe străine, rezultatul „frămîntărilor unui suflet captiv“. Poate că voise să-şi afirme astfel independenţa ei feminină, să protesteze împotriva condiţiilor sociale, împotriva despotismului familiei şi rudelor, în timp ce, pe de altă parte, imaginaţia ei indulgentă reuşise s-o convingă – deşi numai pentru o clipă – că Fiodor Pavlovici, pe care toată lumea îl ştia ca pe un linge-blide, era în realitate omul cel mai curajos şi mai ascuţit la limbă al epocii aceleia de tranziţie spre alte vremuri mai bune, cînd, de fapt, individul nu era decît un biet măscărici şi o inimă acră, atîta tot. Ceea ce o încîntase mai ales pe Adelaida Ivanovna fusese latura aventuroasă a măritişului ei, adică răpirea. În ceea ce-l priveşte pe Fiodor Pavlovici, prin însăşi poziţia pe care o avea în societate, era omul cel mai potrivit pentru asemenea lovituri de teatru, pentru că dorea din tot sufletul şi cu orice preţ să parvină, iar ca să intri într-o familie bună şi să mai iei şi zestre pe deasupra era, desigur, un lucru foarte ispititor. Cît despre dragoste – pare-mi-se – nu exista nici un dram la mijloc atît din partea miresei, cît şi din partea mirelui, deşi Adelaida Ivanovna era o fată într-adevăr frumoasă. A fost, cred, unicul caz de acest fel din viaţa acestui om muieratic, gata oricînd să se aprindă la prima chemare, de cum vedea o fustă trecînd pe lîngă el. Adelaida Ivanovna era, aşadar, excepţia, fiind singura femeie care nu-i spunea nimic.

Aproape imediat după ce fugise cu dînsul, Adelaida Ivanovna deschisese ochii asupra bărbatului ei şi-şi dăduse seama că nu simţea nimic altceva pentru el decît dispreţ. Lucrurile stînd astfel, urmările căsătoriei nu întîrziară să se arate. Şi cu toate că familia miresei se resemnase destul de repede, ba chiar acceptase să-i încredinţeze fugarei zestrea cuvenită, cei doi soţi duseseră încă din primele zile o viaţă agitată, de certuri şi neîncetate hărţuieli. Se spune că, în ciuda neînţelegerilor, tînăra căsătorită dăduse totdeauna dovadă de nobleţe şi frumuseţe de caracter, arătîndu-se cu mult deasupra soţului său, care, după cum s-a aflat în ultimul timp, pusese mîna pe toată averea ei – aproape douăzeci şi cinci de mii de ruble – chiar din momentul cînd o căpătase, bani gheaţă, pe care soţia sa trebuise de la bun început să-i considere ca şi pierduţi. În foaia de zestre mai erau trecute un cătun şi o casă destul de arătoasă la oraş, pe care, bineînţeles, Fiodor Pavlovici încercase în fel şi chip să şi le însuşească printr-un act legalizat şi cine ştie dacă nu şi-ar fi ajuns scopul numai şi numai fiindcă soţia, scîrbită pînă în adîncul sufletului şi sătulă pînă-n gît cînd îl vedea cum îi cerşeşte banii şi încearcă s-o şantajeze cu atîta cinism, se simţea prea istovită ca să-i mai ţină piept şi ar fi dat orice numai ca s-o lase în pace. Din fericire, familia intervenise la timp, retezînd ghearele jecmănitorului. Se ştie, de asemenea, că de multe ori soţii ajungeau chiar la bătaie şi că în asemenea ocazii nu Fiodor Pavlovici, ci Adelaida Ivanovna se dovedea mai iute de mînă. Era o femeiuşcă brunetă, impulsivă, aprigă la mînie, îndrăzneaţă şi, pe deasupra, înzestrată cu o putere fizică la care nu te-ai fi aşteptat. După cîţiva ani de convieţuire, soţia îşi luase lumea în cap şi plecase cu un seminarist, un amărît de învăţător, sărac lipit pămîntului, lăsînd în seama lui Fiodor Pavlovici un copil de trei ani – Mitia. Văzîndu-se singur, preacinstitul soţ nu găsise altceva mai bun de făcut decît să-şi transforme imediat casa într-un fel de harem şi s-o ţină numai în chefuri, iar cînd se sătura de beţii, să colinde gubernia în lung şi-n lat, povestind cu lacrimi în ochi oricui voia să-l asculte despre infamia Adelaidei Ivanovna; lamentările lui erau mai totdeauna însoţite de o serie de amănunte din viaţa conjugală, pe care un soţ se sfieşte de obicei să le dea în vileag faţă de străini. Mai mult, s-ar fi zis că rolul de soţ încornorat pe care-l juca în ochii lumii, ca şi toate detaliile intime nu numai că-i făceau plăcere, ci chiar îl măguleau. „Te lauzi de parc-ai fi fost avansat“, îi spuneau unii mucaliţi. Alţii susţineau că omul se simţea pur şi simplu fericit că, în sfîrşit, avea prilejul să se arate într-o nouă postură comică, prefăcîndu-se într-adins, ca lumea să rîdă şi mai cu poftă, că nu observa ridicolul situaţiei. Cine ştie, poate că totuşi nu era decît o naivitate din partea lui… După cîtva timp, Fiodor Pavlovici izbutise, de bine, de rău, să dea de urma fugarei. Nenorocita se afla la Petersburg, unde se refugiase în cele din urmă cu seminaristul ei, apucînd pe calea celei mai neînfrînate emancipări. Fiodor Pavlovici începuse să se frămînte şi-şi pusese în gînd să plece la Petersburg. Pentru ce, probabil că nici el n-ar fi ştiut să spună. Ar fi şi plecat, desigur, dacă, luînd această hotărîre, nu s-ar fi simţit îndreptăţit să tragă mai înainte un chef zdravăn ca să prindă curaj. Tocmai atunci, familia soţiei sale fusese înştiinţată însă că biata femeie îşi încheiase socotelile cu viaţa. Murise subit, într-o mansardă, după unii, de febră tifoidă, după alţii, răpusă de foame. În momentul cînd Fiodor Pavlovici aflase vestea, era beat turtă; se zice c-ar fi ieşit valvîrtej în stradă, strigînd de bucurie, cu braţele ridicate la cer: „Slobozeşte acum pe robul tău!“ Unii susţin totuşi că plîngea în hohote, ca un copil, încît ţi se rupea inima auzindu-l, oricît ţi s-ar fi părut de respingător. Se poate să fi avut şi unii şi alţii dreptate, adică să fi fost fericit, pentru că se văzuse în sfîrşit liber, şi să fi şi plîns moartea celei care-i dăruise libertatea. Oamenii, oricît ar fi ei de răi, sînt adeseori mai naivi decît s-ar putea crede şi au o candoare pe care nimeni nu le-ar bănui-o. Ca oricare dintre noi de altfel.

II

Fiodor Pavlovici se descotoroseşte de primul fecior

Nu e greu să ne închipuim ce fel de tată putea să iasă dintr-un om ca Fiodor Pavlovici şi ce educaţie putea el să dea unui copil. Procedase, aşadar, exact aşa cum era de aşteptat, părăsindu-şi cu desăvîrşire şi definitiv odrasla zămislită cu Adelaida Ivanovna, şi nu din ură sau dintr-un sentiment de mîndrie conjugală rănită, ci pentru că uitase, pur şi simplu, că avea un fiu. Aşa se face că în vreme ce tatăl împuia capul tuturor cu tînguirile lui lăcrimoase, făcînd din casa lui un adevărat lăcaş de desfrîu, băieţaşul, Mitia, care abia împlinise trei anişori, ajunsese să fie ocrotit de Grigori, o slugă credincioasă. Dacă acesta n-ar fi avut grijă de bietul copil, nu s-ar fi găsit nimeni în toată casa care să-l primenească măcar. Rudele din partea mamei păreau că nici nu se sinchisesc de existenţa lui, mai ales în primul an. Bunicu-său, domnul Miusov, tatăl Adelaidei Ivanovna, încetase din viaţă; bunica, rămînînd văduvă, se mutase la Moscova, unde căzuse bolnavă la pat, iar în ceea ce le priveşte pe surorile maică-sii, se măritaseră între timp, aşa încît aproape un an de zile Mitia rămăsese în bordeiul lui Grigori. De altfel, chiar dacă taică-său şi-ar fi amintit de el (oricum, nu se putea să nu ştie că are un copil), l-ar fi ţinut tot aşa surghiunit în cocioaba lui Grigori, fiindcă – orice s-ar zice – băiatul ar fi fost cît de cît o piedică pentru viaţa lui dezmăţată. Tocmai atunci întîmplarea făcuse să se întoarcă în ţară un văr de-ai răposatei, anume Piotr Alexandrovici Miusov, care fusese pînă atunci la Paris şi care mai apoi avea să plece din nou, pentru mai mulţi ani, în străinătate. Pe vremea aceea, Miusov era în floarea tinereţii, un om cu totul deosebit de restul familiei, cultivat şi umblat prin lume, obişnuit cu viaţa marilor capitale, european pînă în vîrful degetelor – şi aşa avea să rămînă toată viaţa – care avea să devină un liberal convins de felul celor de pe la 1840-1850. Miusov, de altfel, era în legătură cu o serie întreagă de liberali din ţară, ca şi din străinătate, oameni în ton cu cele mai avansate idei ale epocii; îi cunoscuse personal pe Proudhon şi pe Bakunin; iar la bătrîneţe nu era plăcere mai mare pentru el decît să vorbească despre evenimentele petrecute în primele trei zile ale Revoluţiei Franceze din februarie 1848, la Paris, la care – după cum lăsa să se înţeleagă – ar fi luat şi el parte, luptînd efectiv pe baricade. Era poate cea mai frumoasă amintire a lui din tinereţe. Ca situaţie materială, era un om înstărit, stăpîn peste o mie de suflete, aşa cum se socoteau avuţiile altădată. Avea o moşie de toată frumuseţea în împrejurimile oraşului, învecinată cu pămînturile vestitei noastre mănăstiri, cu care – încă de la început, adică de cînd intrase în posesia moştenirii – Piotr Alexandrovici era în proces şi părea c-o să mai fie încă multă vreme pentru nu ştiu ce drepturi asupra pescuitului în rîu sau a tăierii copacilor din pădure – nu mai ţin minte. Procesul îl deschisese numai aşa, din principiu, considerînd că era datoria sa de cetăţean luminat să lupte împotriva clericilor. Aflînd despre sfîrşitul Adelaidei Ivanovna, de care-şi aducea foarte bine aminte, fiindcă o admirase cîndva pentru frumuseţea ei, precum şi despre existenţa lui Mitia, Piotr Alexandrovici se decisese să intervină în această situaţie, cu tot dispreţul pe care-l avea pentru Fiodor Pavlovici şi toată indignarea ce clocotea în inima lui tînără. Abia atunci avusese prilejul să-l cunoască pe Fiodor Pavlovici. Tînărul moşier îi declarase din capul locului că dorea să ia copilul asupra lui şi să-l crească. Mai tîrziu, Miusov povestea – ca un lucru semnificativ pentru caracterul individului – că în momentul cînd îi pomenise despre Mitia, Fiodor Pavlovici făcuse o mutră mirată, ca şi cum nu ar fi înţeles despre cine era vorba şi nici habar n-ar fi avut că la el în casă se afla un copil. Deşi Piotr Alexandrovici putea foarte bine să exagereze, aceasta nu însemna că în spusele lui nu exista şi un grăunte de adevăr. Ce-i drept, lui Fiodor Pavlovici îi plăcuse întotdeauna să joace teatru, intrînd în pielea celor mai diverse personaje, adeseori în mod cu totul gratuit, dacă nu chiar în detrimentul său, ca în cazul de mai sus, bunăoară. Ceea ce de altfel este o particularitate destul de des întîlnită la o serie întreagă de oameni, dintre care unii infinit superiori lui Fiodor Pavlovici. Piotr Alexandrovici luase în serios toată treaba şi reuşise să fie numit (împreună cu Fiodor Pavlovici) tutorele copilului, căruia maică-sa îi lăsase o moşioară şi o casă în oraş. Mitia se mutase, aşadar, la unchiul său de-al doilea, Miusov, care, fiind holtei, după ce pusese la punct situaţia veniturilor sale de la moşie, se grăbise să se întoarcă la Paris, unde se stabili pentru o bună bucată de vreme. Copilul fusese încredinţat unei cucoane din Moscova, şi ea tot mătuşă de-a doua. La rîndul său, Piotr Alexandrovici, prinzînd gustul vieţii în străinătate, mai ales cînd izbucnise revoluţia din februarie, a cărei amintire i se întipărise atît de adînc în suflet, încît pînă la sfîrşitul vieţii căuta mereu prilejul să vorbească despre ea, a uitat şi el de copil. Nu după mult timp, mătuşa din Moscova a închis şi ea ochii; atunci Mitia a fost luat de una dintre fiicele ei măritate. Se pare că şi după aceea băiatului i-a fost dat să-şi schimbe din nou – pentru a patra oară – căminul. Cum şi în ce împrejurări – rămîne să vă spun altă dată, cu atît mai mult cu cît vom mai avea ocazia să vorbim despre primul născut al lui Fiodor Pavlovici; deocamdată mă voi mulţumi să menţionez numai unele date din biografia lui, fără de care n-aş fi în măsură să încep romanul.

În primul rînd, trebuie să vă spun că Dmitri Fiodorovici era singurul copil al lui Fiodor Pavlovici care crescuse convins că avea ceva avere şi că la majorat avea să devină independent. Altminteri, tinereţea lui fusese destul de agitată; nu apucase să-şi termine studiile şi intrase într-o şcoală militară, după care împrejurările îl aduseseră în Caucaz, unde cîştigase galoane de ofiţer, se bătuse în duel şi fusese degradat, ca mai apoi să-şi recapete iarăşi gradul şi să se ţină noapte de noapte de chefuri, risipind banii în dreapta şi-n stînga. Nu primise nici o leţcaie de la taică-său decît după majorat; pînă atunci se mulţumise să trăiască din datorii. Pe Fiodor Pavlovici îl văzuse pentru prima oară la faţă abia după ce împlinise douăzeci şi unu de ani, atunci cînd sosise în oraş ca să-şi lămurească situaţia materială. Se pare că nu l-a putut suferi pe taică-său din primul moment; de altfel, nici nu zăbovise prea mult în casa părintească, grăbindu-se să-şi ia tălpăşiţa de îndată ce apucase să-i stoarcă bătrînului o sumă oarecare de bani împreună cu promisiunea că-i va trimite regulat veniturile moşiei, în privinţa căreia nu izbutise să afle nimic (ceea ce este semnificativ), nici ce valoare avea, nici la cît se ridicau rentele respective. Taică-său, în schimb, văzuse imediat, încă de la prima lor întîlnire (şi este un lucru care trebuie reţinut), că Mitia habar nu avea ce avere îi rămăsese, socotind-o mult mai mare decît era în realitate. Şi se bucurase să constate asta, fiindcă bătrînul avea planurile lui. Dîndu-şi seama că băiatul este fluşturatic, o fire nerăbdătoare, impulsivă, pătimaşă, un chefliu căruia îi putea foarte uşor închide gura – fie şi numai pentru cîtăva vreme – cu numai cîteva parale, bătrînul nu pregetase să exploateze situaţia, căutînd să scape de el cu sume derizorii, pe care i le trimitea din cînd în cînd. În cele din urmă, adică la vreo patru ani după ce descinsese pentru prima oară la noi în oraş, Mitia, pierzîndu-şi răbdarea, sosise din nou în localitate, de astă dată hotărît să încheie toate socotelile cu taică-său, şi nu mică i-a fost mirarea cînd i s-a spus lămurit că nu mai avea nici un sfanţ, că, de altminteri, ar fi fost şi greu să se facă un calcul exact, deoarece sumele pe care le primise depăşiseră de mult valoarea în bani a moşiei – dacă nu cumva chiar îi rămăsese dator lui Fiodor Pavlovici –, că după orice afacere încheiată de acum înainte nu mai avea dreptul să ceară nimic şi aşa mai departe. Uluit, tînărul bănuise că probabil fusese tras pe sfoară, că trebuia să fie un dedesubt cam dubios, îşi ieşise din fire şi mult nu îi lipsise ca să-şi piardă minţile. Toate acestea, fireşte, contribuiseră la declanşarea catastrofei care va constitui obiectul primului nostru roman sau, mai bine zis, cadrul său. Dar mai înainte mă simt dator să spun cîteva cuvinte şi despre ceilalţi doi fii ai lui Fiodor Pavlovici, fraţii lui Mitia, şi să arăt de unde provenea fiecare.

III

Cea de-a doua căsătorie şi odraslele respective

Foarte curînd după ce se descotorosise de Mitia – care avea pe atunci patru ani – Fiodor Pavlovici se însurase pentru a doua oară. Noua căsnicie ţinuse opt ani încheiaţi. A doua soţie era, tot aşa, o fată tînără de tot, Sofia Ivanovna, din altă gubernie, unde Fiodor Pavlovici se întîmplase să meargă odată împreună cu un evreu, cu care făcea mici afaceri. Muieratic, beţiv şi zurbagiu cum era, Fiodor Pavlovici nu neglijase totuşi niciodată să-şi plaseze cît mai bine capitalul şi să-şi aranjeze în chipul cel mai fericit pentru el afacerile, care de cele mai multe ori nu erau tocmai curate. Sofia Ivanovna era orfană, fiica unui oarecare diacon, şi rămăsese de mică singură pe lume. Fata fusese crescută în casa îmbelşugată a tutoarei sale, văduva generalului Vorohov, o bătrînă de neam mare, care o luase sub aripa ei ocrotitoare şi care o tiraniza. Nu cunosc prea multe amănunte, dar am auzit că Sofia Ivanovna, bună, blîndă şi supusă din fire, fusese surprinsă într-o zi, în cămară, tocmai cînd încerca să-şi lege de gît ştreangul, pe care-l agăţase de o grindă, într-un moment de disperare, sătulă de tirania, toanele şi cicălelile din fiecare clipă ale bătrînei, care, fără să aibă un suflet rău, neavînd ce face toată ziua, ajunsese un adevărat despot. Fiodor Pavlovici se dusese să ceară mîna protejatei, dar generăleasa, după ce se informase asupra lui, îl dăduse pur şi simplu pe uşă afară. Aşa că pretendentul se hotărî să facă apel la mijlocul pe care-l mai folosise o dată şi îi propuse fetei s-o răpească. Şi poate că Sofia Ivanovna nu i-ar fi dat ascultare dacă ar fi aflat la timpul potrivit unele amănunte din viaţa lui. Din păcate, ea locuia în altă gubernie şi, oricum, ce putea să priceapă o copilă de şaisprezece ani, care ştia doar un singur lucru: că, orice s-ar întîmpla, era mai bine pentru ea aşa decît să mai rămînă fie şi o clipă în casa protectoarei sale. Aşa că preferase s-o înlocuiască cu un protector. De astă dată, Fiodor Pavlovici nu căpătă nici un ban zestre, fiindcă generăleasa, mîniată foc, nu voise să-i dea nimic fetei, ba îi mai şi blestemase pe amîndoi; ca să fim drepţi, trebuie să spunem că nici el nu se gîndise la zestre, fiind ispitit de frumuseţea neasemuită a copilei şi mai ales de inocenţa ei. Libertinul acesta, care toată viaţa nu fusese atras decît de nurii celor mai vulgare femei, rămăsese în extaz în faţa purităţii sufleteşti a Sofiei Ivanovna. „Cînd i-am văzut ochişorii aceia nevinovaţi, parcă mi s-a înfipt un cuţit în inimă“, povestea el mai tîrziu, cu rînjetul lui odios. Unui om ca el, corupt pînă în măduva oaselor, chiar şi candoarea îi trezea tot cele mai josnice pofte. Cum nu primise nici o para zestre, ceea ce era, aşa-zicînd, un „păcat“ de care nevastă-sa se făcuse vinovată în ochii lui, şi profitînd de faptul c-o scăpase, chipurile, „din ştreang“, şi avînd în vedere neobişnuita ei blîndeţe şi umilinţă, Fiodor Pavlovici găsi cît se poate de firesc să nu ţină prea mult seama de soţia sa, astfel încît nu se sfii să calce în picioare cel mai elementar respect conjugal încă din primele zile. La el în casă, sub ochii bietei femei, se adunau tot soiul de lepădături şi se dezlănţuiau adevărate orgii. Ca o trăsătură caracteristică, trebuie să menţionez faptul că Grigori, argatul, un om cu principii morale, altminteri destul de mărginit, încăpăţînat şi morocănos, care o urîse de moarte pe prima lui stăpînă, Adelaida Ivanovna, trecuse acum cu totul de partea noii soţii, luîndu-i mereu apărarea şi certîndu-se din pricina ei cu Fiodor Pavlovici, aşa cum nu şi-ar fi permis nici o slugă. Într-o bună zi pusese chiar cu de la sine putere capăt unei petreceri şi dăduse cu de-a sila pe uşă afară toate muieruştele. După cîţiva ani, sărmana soţie, silită de mică să îndure tirania cuiva, căpătase o boală de nervi, destul de frecventă printre femeile din popor, despre cele atinse de morb lumea zicînd că sînt „apucate“. Bolnava, chinuită adesea de cumplite crize de isterie, ajungea uneori să-şi iasă din minţi. Cu toate acestea, adusese pe lume doi feciori, Ivan şi Alexei, cel dintîi născut chiar în primul an de căsnicie, cel de-al doilea – trei ani mai tîrziu. La moartea ei, Alexei abia dacă împlinise trei anişori; însă oricît ar părea de ciudat, băiatul îşi aducea aminte de maică-sa, bineînţeles numai aşa, ca prin vis. După ce Sofia Ivanovna închisese ochii pe veci, băieţii ei împărtăşiseră soarta primului născut al lui Fiodor Pavlovici, Mitia; fuseseră adică părăsiţi cu desăvîrşire de tatăl lor, care nici habar n-avea de ei, ajungînd şi ei să se aciueze tot în coliba argatului Grigori. Acolo îi găsise tiranica generăleasă, binefăcătoarea care o crescuse pe mama lor. Bătrîna mai trăia încă şi, în cei opt ani de căsnicie ai Sofiei Ivanovna, nu reuşise să uite jignirea pe care o suferise. În tot acest timp obţinuse pe ascuns informaţii precise asupra vieţii pe care Sofia era silită s-o ducă şi, aflînd că biata femeie era bolnavă şi trăia mai rău ca în iad, declarase de vreo două-trei ori în auzul protejatelor sale: „Aşa-i trebuie, a pedepsit-o Dumnezeu pentru că n-a ştiut să fie recunoscătoare“.

Exact la trei luni după moartea Sofiei Ivanovna, generăleasa descinsese pe nepusă masă la noi în oraş, ducîndu-se glonţ la Fiodor Pavlovici. Nu zăbovise mai mult de o jumătate de oră în localitate, dar fusese un răstimp destul de bogat în evenimente. Era pe înserat. Fiodor Pavlovici, cu care generăleasa nu mai dăduse ochii de opt ani încheiaţi, ieşise s-o întîmpine umblînd pe două cărări. Lumea vorbeşte că, fără să sufle o vorbă, de cum îl văzuse înaintea ei, bătrîna i-ar fi tras două perechi de palme de răsunase curtea şi, înşfăcîndu-l de ciuful din frunte, l-ar fi zgîlţîit de vreo trei ori, apoi, tot aşa, fără un cuvînt, o pornise întins spre cocioaba unde se aflau copiii. Văzîndu-i în ce hal erau, murdari ca vai de ei şi neprimeniţi, îi mai arsese o palmă şi lui Grigori, punîndu-i în vedere c-o să-i ia cu dînsa; îi scosese apoi afară aşa cum îi găsise, îi înfăşurase într-o pătură pe amîndoi şi, urcîndu-i în trăsură, plecase înapoi, acasă. Grigori, ca o slugă supusă ce era, înghiţise palma fără să crîcnească şi fără să-şi îngăduie vreo obrăznicie, dimpotrivă, o petrecuse pe bătrînă pînă la caretă şi, aplecîndu-se pînă la pămînt, o asigurase cu gravitate că „Dumnezeu are s-o răsplătească pentru bieţii orfani“. „Degeaba, că tot dobitoc eşti!“, îi strigase generăleasa la plecare. Înţelegînd, în sfîrşit, ce se întîmplase, Fiodor Pavlovici chibzuise că, de fapt, situaţia nu putea decît să-i convină, drept care mai apoi, cînd i se ceruse să declare formal că într-adevăr consimţea să i se încredinţeze generălesei creşterea copiilor, nu făcuse nici o obiecţie. Cît despre cele două palme încasate, o bună bucată de vreme umblase încolo şi încoace prin oraş, povestind oricui voia să-l asculte toată tărăşenia.

Din nefericire generăleasa murise după cîtva timp de la întîmplare, nu însă înainte de a fi lăsat prin testament cîte o mie de ruble fiecăruia din băieţi, „pentru creşterea lor, bani de care să se folosească numai ei, în aşa fel încît să le ajungă pînă la majorat, fiindcă şi aşa e o pomană prea mare pentru nişte copii ca ei, iar dacă doreşte cineva să facă mai mult, n-are decît să deschidă punga“ etc. etc. Eu n-am citit testamentul, dar am auzit că el cuprindea astfel de dispoziţii curioase sau, în orice caz, era destul de original formulat. Principalul moştenitor al bătrînei era un om de vază, mareşalul nobilimii din gubernia respectivă, Efim Petrovici Polenov. Acesta căutase, fireşte, să ia legătura cu tatăl băieţilor, însă, dîndu-şi seama din capul locului că nu va reuşi să scoată de la el nici o leţcaie pentru creşterea copiilor (deşi în asemenea ocazii Fiodor Pavlovici nu răspundea niciodată cu un refuz categoric, mulţumindu-se doar să tărăgăneze lucrurile şi, la fiecare nouă amînare, să învăluie totul într-o peltea sentimentală), se ocupase personal de soarta lor şi ajunsese să se ataşeze mai ales de cel mai mic, Alexei, care fusese ani de zile găzduit chiar în sînul familiei mareşalului. Ţin să atrag de la început atenţia cititorului asupra acestei împrejurări. Aşadar, dacă aceşti doi tineri ar fi datorat cuiva recunoştinţă pentru creşterea şi învăţătura primită, acesta ar fi fost numai Efim Petrovici, un om de o mare nobleţe sufletească şi de o rară bunătate. Mareşalul nu numai că nu se atinsese de mia de ruble lăsată prin testament de bătrînă, dar avusese grijă s-o mai şi sporească, aşa încît la majorat, calculînd dobînzile respective, fiecare din băieţi avea un capital de cîte două mii de ruble; îi crescuse pe socoteala lui, cheltuind bineînţeles mai mult de o mie de ruble pentru fiecare în parte. Despre copilăria şi adolescenţa acestor băieţi n-am să vorbesc prea mult, mărginindu-mă să menţionez numai unele împrejurări mai importante. Despre cel mai mare dintre ei, Ivan, nu pot spune, de altfel, decît că fusese un copil ursuz, taciturn, care, fără să fie timid, de la vîrsta de zece ani îşi dăduse foarte bine seama că era crescut de oameni străini, trăind din mila lor, că avea un tată de care ţi-era şi ruşine să vorbeşti şi aşa mai departe. De mic, adică foarte curînd după ce fusese primit în sînul familiei Polenov – cel puţin aşa se povestea mai tîrziu – se dovedise că băiatul era excepţional de înzestrat din fire şi avea o aplecare deosebită pentru învăţătură. N-aş putea să spun exact cum s-au petrecut lucrurile, dar la treisprezece ani Ivan părăsise căminul protectorului său pentru a pleca la Moscova ca să urmeze liceul, fiind dat în seama unui ilustru pedagog cu multă experienţă, prieten din copilărie cu Efim Petrovici. Amintindu-şi mai apoi de toate acestea, Ivan mărturisea că-i datora foarte mult lui Polenov, care avea „pasiunea faptelor bune“ şi pe care-l încîntase ideea că un băiat cu asemenea aptitudini geniale avea să încapă pe mîinile unui pedagog tot genial. De altminteri, nici protectorul său şi nici genialul pedagog nu mai erau în viaţă în momentul cînd tînărul nostru isprăvise liceul şi păşise pragul universităţii. Cum, din păcate, Efim Petrovici nu apucase să ia măsurile necesare înainte de a fi închis ochii, plata sumei lăsate prin testament de generăleasa cea tiranică – sumă care, între timp, datorită dobînzilor se dublase – fusese întîrziată de o serie întreagă de formalităţi şi tergiversări inerente, aşa că în primii doi ani de facultate tînărul se descurcase destul de greu, fiind silit să se întreţină şi să şi înveţe în acelaşi timp.

Trebuie să menţionăm că în tot acest timp Ivan nici nu încercase măcar să-i scrie tatălui său, poate din mîndrie şi dispreţ, poate dintr-un calcul rece şi sănătos, fiind convins că n-o să ajungă la nici un rezultat. Indiferent de motivele rezervei sale, fapt este că Ivan nu se pierduse cu firea şi, după ce dăduse un timp meditaţii cu douăzeci de copeici pe oră, căpătase în cele din urmă de lucru prin diferite redacţii de ziare, unde se prezenta cu cîte un articolaş de zece rînduri însăilat pe marginea unor fapte diverse, semnînd „Un martor ocular“. Se zice că aceste articolaşe erau fără excepţie atît de interesante şi scrise cu atîta vervă, încît avuseseră totdeauna succes. În felul acesta, Ivan Fiodorovici reuşise încă de pe atunci să-şi dovedească într-un mod palpabil superioritatea intelectuală faţă de toată pletora aceea a tineretului nostru studios de ambele sexe, a nefericiţilor în permanentă luptă cu mizeria, care băteau zi de zi pragurile ziarelor şi revistelor din capitală, incapabili să găsească un alt mijloc mai fericit de a-şi cîştiga existenţa decît făcînd traduceri şi prelucrări din limba franceză. După ce luase astfel contact cu redacţiile, Ivan Fiodorovici menţinuse legătura cu ele, iar în ultimii ani de facultate începuse să publice o serie de articole de specialitate scrise cu talent, ajungînd să-şi creeze oarecare faimă în cercurile literare. Numele lui fusese însă într-adevăr remarcat şi reţinut de un număr mai mare de cititori abia în ultimul an, şi în chip cu totul surprinzător, după publicarea unui anumit articol. E un caz care merită să fie menţionat. Terminînd studiile universitare, Ivan, care îşi pusese în gînd să plece cu cele două mii de ruble în străinătate, publicase într-una din revistele cu prestigiu un articol destul de curios, care făcuse oarecare vîlvă, şi nu numai în rîndurile specialiştilor, lucru cu atît mai ciudat cu cît subiectul abordat era cu totul străin de preocupările lui; Ivan studiase ştiinţele naturii. Articolul trata o problemă la ordinea zilei în momentul acela, şi anume reforma jurisdicţiei bisericeşti. După ce analiza părerile îndeobşte cunoscute, autorul sfîrşea prin a-şi da în vileag propria opinie. Dar ceea ce atrăgea îndeosebi luarea-aminte erau tonul în care fusese scris articolul şi concluzia lui neprevăzută. Citindu-l, mulţi dintre aceia care susţineau extinderea puterii bisericeşti crezuseră că autorul apăra punctul lor de vedere; în acelaşi timp, articolul fusese aplaudat nu numai de adepţii laicizării unora dintre instituţiile clericale, dar chiar şi de atei. Pînă la urmă, se găsiră cîţiva deştepţi care să decreteze că în fond articolul cu pricina nu era decît o mistificare, un caraghioslîc. Am socotit totuşi cu cale să-l pomenesc, deoarece, la un moment dat, ajunsese să fie cunoscut chiar şi în vestita noastră mănăstire. Şi cum aici toată lumea se interesa în cel mai înalt grad de reformă, articolul prilejuise o adîncă nedumerire. Interesul sporise cînd se aflase numele autorului, care se dovedise a fi unul dintre concetăţenii noştri, feciorul „ăluia, ştii cine, al lui Fiodor Pavlovici“. Şi tocmai atunci se întîmplase să sosească şi cel în cauză la noi în oraş.

Îmi amintesc că de la început m-am întrebat cu o uşoară strîngere de inimă pentru ce venise oare Ivan Fiodorovici şi trebuie să mărturisesc că multă vreme n-am reuşit să înţeleg motivul ce-l îndemnase să facă acest pas funest, punctul de plecare al unei serii de întîmplări dezastruoase. În primul rînd mi se părea curios că un tînăr atît de instruit, de mîndru şi, în aparenţă, atît de rezervat fusese în stare să treacă pragul unei case al cărei stăpîn ducea o viaţă atît de odioasă, venind să-şi vadă tatăl, care niciodată nu voise să ştie de el, ba, mai mult chiar, uitase cu desăvîrşire că exista pe lume şi nici măcar nu recunoştea c-ar fi băiatul lui şi care, deşi în ruptul capului nu i-ar fi dat o leţcaie, toată viaţa stătuse cu frica în sîn că într-o bună zi feciorii săi, Ivan şi Alexei, îl vor sili să le dea bani. Şi cu toate acestea, tînărul sosise în oraş şi acceptase să locuiască în casa unui părinte de teapa lui Fiodor Pavlovici, ba încă stătuse acolo o lună sau două, împăcîndu-se de minune cu el. Şi nu numai eu m-am mirat de lucrul acesta. Piotr Alexandrovici Miusov, rudă de a şaptea spiţă cu Fiodor Pavlovici după soţia dintîi, despre care am avut prilejul să vorbesc mai înainte şi care sosise de curînd de la Paris, unde se stabilise definitiv, ca să-şi vadă moşia, se arăta şi mai uimit decît alţii. Mi-aduc aminte că odată, după ce-l cunoscuse personal pe tînărul nostru, care-i făcuse o deosebită impresie şi cu care discuta uneori în contradictoriu, plin de invidie într-ascuns pentru cultura lui, spusese: „Ivan e un om atît de mîndru, capabil oricînd să-şi cîştige singur existenţa, în plus are şi ceva parale cu care ar putea să plece în străinătate: atunci ce caută aici? E limpede ca lumina zilei că n-a venit după bani, cu atît mai mult cu cît taică-său în nici un caz nu i-ar da un sfanţ. Nu-i place să bea şi nici nu este ceea ce se cheamă un desfrînat. Cum se face că se înţelege atît de bine cu bătrînul, încît Fiodor Pavlovici nu mai poate să trăiască fără el?“. Aşa şi era: Ivan exercita o vădită influenţă asupra tatălui său, care uneori chiar se îndupleca să-l asculte, deşi era încăpăţînat din fire şi pătimaş; ba de la o vreme începuse parcă să se poarte mai frumos…

Se aflase mai apoi că unul dintre motivele pentru care venise aici Ivan fusese şi faptul că fratele lui mai mare, Dmitri Fiodorovici, îl rugase să se ocupe de interesele lui. Cei doi fraţi nu avuseseră încă ocazia să se vadă la faţă decît abia acum, cînd se întîlniseră aici, în oraş, deşi erau mai de mult în corespondenţă, întreţinînd un schimb de scrisori prilejuit de o anumită împrejurare deosebit de importantă, mai ales pentru Dmitri Fiodorovici. Despre toate acestea cititorul va fi însă informat mai pe larg la momentul oportun. Totuşi, chiar după ce îmi fusese dat să cunosc împrejurarea aceea excepţională, Ivan Fiodorovici rămăsese mai departe o enigmă pentru mine, iar venirea lui – tot atît de inexplicabilă.

Trebuie să adaug că în momentul acela Ivan părea să fie un fel de mediator între tatăl şi fratele lui mai mare şi că, probabil, voia să-i împăciuiască, cei doi fiind certaţi la cuţite; mai mult chiar, fiul îl dăduse în judecată pe bătrîn.

Acest mic grup familial atît de armonios avea pentru întîia oară ocazia să se reunească, iar unii dintre membrii lui se vedeau acum pentru prima dată în viaţă. Alexei Fiodorovici, cel mai mic dintre fraţi, era singurul care venise de mai bine de un an în urbea noastră. Din păcate, îmi vine cam greu să vorbesc despre el în această introducere, înainte de a fi apucat să-l prezint în cuprinsul romanului; mă văd totuşi obligat să-i închin şi lui cîteva rînduri, cel puţin ca să lămuresc o anumită particularitate, fiindcă trebuie să vă spun din capul locului că eroul meu vi se va înfăţişa îmbrăcat în rasa călugărească. Da, Alexei Fiodorovici îşi făcea de un an de zile ucenicia în mănăstirea noastră şi părea decis să se izoleze definitiv între zidurile ei.

IV

Prîslea, Alioşa

Pe vremea aceea, Alioşa abia împlinise douăzeci de ani (Ivan avea douăzeci şi trei, iar Dmitri, douăzeci şi şapte). De la bun început mă simt dator să vă spun că nu era nicidecum un fanatic, nici măcar – cel puţin aşa îmi făcea impresia – un mistic. Prefer să vă împărtăşesc din capul locului părerea pe care o aveam despre el. Alioşa, în sufletul căruia încolţise de timpuriu dragostea faţă de semenii lui, se hotărîse să ia calea mănăstirii, singura cale ce-i captivase imaginaţia, oferind inimii sale zbuciumate un ideal, acela de a ieşi din bezna răutăţii lumeşti la lumina iubirii. Calea aceasta exercitase o influenţă cu atît mai adîncă asupra lui, cu cît întîmplarea îi scosese înainte un om extraordinar – aşa cum îl vedea el pe atunci –, pe schimnicul nostru, părintele Zosima, despre care toată lumea vorbea. Tînărul se apropiase de el cu toată ardoarea unei prime iubiri ce clocotea în inima lui înflăcărată. E un lucru pe care fără îndoială nu-l pot nega, şi anume că Alioşa era un copil ciudat şi că particularitatea aceasta a lui s-a manifestat, ca să zic aşa, chiar din faşă. Spuneam mai înainte că, deşi la moartea maică-sii n-avea mai mult de trei anişori, în sufletul lui se păstrase nealterată amintirea chipului, a mîngîierilor ei. „O văd ca aievea în faţa ochilor“, mărturisea băiatul. Sînt amintiri care se păstrează (aşa cum prea bine se ştie) chiar de la o vîrstă mai fragedă, bunăoară de la doi ani, amintiri ce apar ca licăre în noapte, ca un fragment luminos dintr-un tablou de proporţii vaste, singurul care a rămas intact, în timp ce restul s-a şters, a dispărut cu desăvîrşire. La fel se întîmplase şi cu Alioşa: memoria lui nu reţinuse decît o înserare tihnită de vară, fereastra deschisă, razele soarelui ce pătrundeau pieziş în odaie (mai ales razele acelea piezişe), icoana din colţ, sub care ardea o candelă, şi mama lui în genunchi, cu faţa scăldată în lacrimi, ţipînd isteric… Îl strîngea în braţe frenetic şi implora Născătoarea să aibă grijă de el, întinzînd mîinile în care ţinea copilul spre icoană, ca şi cum ar fi vrut să-l pună sub ocrotirea ei… apoi dădaca dînd buzna în odaie şi, îngrozită, smulgîndu-i-l din braţe… Ce spectacol! Chipul maică-sii i-a rămas adînc întipărit în minte, aşa cum îl văzuse în clipa aceea, pătimaş, aproape dement, dar de o negrăită frumuseţe, cel puţin aşa i se păruse atunci. Nu-i plăcea însă să vorbească niciodată despre aceste amintiri. În copilărie, ca şi mai apoi, în adolescenţă, Alioşa nu fusese prea expansiv şi nici prea vorbăreţ, dar nu din neîncredere sau din sfiiciune, ori pentru că ar fi fost ursuz şi sălbatic din fire; dimpotrivă, lipsa lui de expansivitate avea cu totul altă cauză: tînărul era în permanenţă stăpînit de o frămîntare lăuntrică, un sentiment cu totul personal, care nu avea nici o legătură cu nimeni, dar era atît de copleşitor, încît ajungea să uite cu desăvîrşire de existenţa celor din jur. Şi totuşi lui Alioşa îi erau dragi oamenii; toată viaţa lui avea să păstreze o încredere oarbă în ei, fără să fie socotit de cineva vreodată prost sau naiv. În felul lui de a fi (atît în copilărie, cît şi mai apoi, de-a lungul întregii sale existenţe) era ceva care te făcea să-ţi dai seama că nu voia să judece pe nimeni, că în nici un caz nu şi-ar fi acordat dreptul de a condamna şi nici n-ar fi fost în stare să condamne pe cineva vreodată. Ai fi zis chiar că admitea fără să cîrtească orice josnicie, deşi adesea se simţea cuprins de o tristeţe amară.

Mai mult: ajunsese atît de departe, încît nimeni pe lume n-ar fi izbutit să-i stîrnească mirarea sau să-l înspăimînte, şi asta încă din cea mai fragedă pruncie. Aşadar, cînd se pomenise dintr-odată în mijlocul acelui lăcaş al desfrîului, aşa cum pe drept cuvînt putea fi numită casa tatălui său, tînărul acesta pudic şi cast, în vîrstă de numai douăzeci de ani, se mulţumise doar să se depărteze fără o vorbă atunci cînd ochii săi refuzau să mai privească dezmăţul în care se bălăcea bătrînul, dar niciodată nu-şi dispreţuise părintele, nici nu-l condamnase cumva. Fiodor Pavlovici, care în tinereţe fusese linge-blide şi era deci deosebit de sensibil la orice i-ar fi putut răni amorul propriu, la început se uitase la el pe sub sprîncene, bănuitor („De ce-o fi stînd aşa, mereu tăcut? Înseamnă că sînt o mulţime de lucruri pe care le osîndeşte în sinea lui“, îşi zicea el), ca foarte curînd după aceea, la vreo două săptămîni, să nu-l mai slăbească o clipă, îmbrăţişîndu-l şi sărutîndu-l mereu, ce-i drept, cu o duioşie de beţiv, în momentele de efuziune, după ce băuse un pahar mai mult, dar în acelaşi timp şi cu o dragoste vădită, sinceră, adîncă, aşa cum nu fusese în stare, probabil, să iubească pe nimeni pînă atunci…

De altfel, era destul ca Alioşa să apară undeva, ca toată lumea să-l îndrăgească. În casa binefăcătorului său, Efim Petrovici Polenov, care-l crescuse, reuşise să-i cîştige pe toţi, încît puteai foarte bine să crezi că făcea parte chiar din familie. Şi totuşi, atunci cînd intrase în casa aceea, Alioşa era la o vîrstă cînd nu te puteai aştepta din partea unui copil să recurgă în chip premeditat la viclenie sau la cine ştie ce artificii ori linguşiri servile numai ca să placă şi ca să fie iubit. Darul de a cîştiga dragostea celorlalţi era ceva înnăscut la el, făcea parte – cum s-ar zice – din însăşi firea lui spontană şi lipsită de prefăcătorie. La fel i se întîmplase şi la şcoală, deşi ai fi crezut mai curînd că se număra printre copiii care stîrnesc îndeobşte suspiciunea, dacă nu chiar ura colegilor de clasă, ajungînd în cele din urmă calul lor de bătaie. De multe ori, bunăoară, cădea pe gînduri şi parcă se închidea în sine. De mic îi plăcea să se ascundă în cîte un ungher şi să citească; colegii lui îl priveau însă cu atîta drag, astfel încît din primul moment şi pînă la sfîrşit, atîta timp cît urmase şcoala, se poate spune pe drept cuvînt că Alioşa fusese favoritul clasei. Nu era nici exuberant şi nici prea zburdalnic de felul lui, dar îţi dădeai seama numaidecît că nu era nici ursuz; dimpotrivă, avea o fire senină, egală, fără toane. Nu se simţise niciodată îndemnat să-şi dea aere. Poate de aceea nu se temuse de nimeni vreodată şi cu toate acestea băieţii vedeau foarte bine că nu-şi făcea nici o fală din tăria lui de caracter, ba le venea să creadă că Alioşa n-avea habar c-ar fi curajos şi că nu ştia ce înseamnă frica. Uita pe loc orice jignire ce i s-ar fi adus. Nu trecea nici un ceas şi era gata să stea iarăşi de vorbă sau chiar să-i adreseze el însuşi cuvîntul celui care-l jignise, senin şi cu inima deschisă, ca şi cum nu s-ar fi întîmplat nimic, fără a se preface cumva c-ar fi avut numai aşa, un moment de uitare, ori că intenţionat ar fi căutat să treacă peste ofensa ce i se adusese; dimpotrivă, se purta ca şi cum n-ar fi avut nici un motiv să fie supărat, ceea ce nu putea decît să-i cîştige definitiv simpatia copiilor, făcîndu-i să fie trup şi suflet alături de el. Era totuşi ceva în felul său de a fi care-i ispitea mereu pe colegi, încă din primele clase de liceu şi pînă mai apoi, în cursul superior, să-l dea în tărbacă, fără nici un pic de răutate însă, ci numai aşa, ca să se distreze puţin pe socoteala lui. Alioşa era de o pudoare feciorelnică, ce mergea pînă la absurd. Nu putea suporta să audă unele cuvinte sau discutîndu-se într-un anumit fel despre femei. Din nefericire, acele cuvinte şi discuţii „speciale“ sînt o meteahnă cu neputinţă de stîrpit în şcolile noastre. Nevinovaţi în sufletul lor şi cu inima curată, băieţii – nişte copii în fond – simt o deosebită plăcere să spună în clasă, uneori chiar în gura mare, unele lucruri şi să descrie anumite scene despre care pînă şi soldaţii se sfiesc să vorbească în orice moment; mai mult chiar, soldaţii nu înţeleg sau poate nici nu cunosc o bună parte din lucrurile pe care le ştiu la o vîrstă destul de fragedă copiii din înalta noastră societate sau din familiile de intelectuali. Mă îndoiesc că în cazul acesta ar putea fi vorba despre o aplecare spre desfrîu sau despre imoralitate, nici măcar despre un veritabil cinism, despre ceva vicios, adînc înrădăcinat; există însă un cinism superficial, pe care copiii îl consideră de multe ori un rafinament subtil, un act de bravură care merită să fie imitat. Văzînd că „Aleoşka Karamazov“ îşi astupa urechile de cîte ori se pomenea „despre aşa ceva“, băieţii se strîngeau buluc în jurul lui, silindu-l să-şi ia mîinile de la urechi şi strigîndu-i în faţă tot felul de cuvinte obscene. Alioşa se zvîrcolea, căutînd să se smulgă din mîinile lor, se trîntea pe jos şi nu ştia ce să mai facă pentru a scăpa de ei; suporta însă în tăcere toate umilinţele, fără să crîcnească măcar, fără să le adreseze o singură insultă. Pînă la urmă, copiii se îndurau să-l lase în pace şi nu-l mai sîcîiau tot timpul spunîndu-i „fetiţa“, ba chiar se uitau la el cu un fel de compătimire. Trebuie să mai adăugăm că în toate clasele, fără să fi fost vreodată premiant, Alioşa se numărase totdeauna printre cei mai buni elevi.

După moartea lui Efim Petrovici, Alioşa urmase încă doi ani la liceul din capitala guberniei. Curînd după ce Polenov îşi dăduse obştescul sfîrşit, soţia lui, nemîngîiată, plecase pentru mai multă vreme în Italia împreună cu toată familia, alcătuită aproape exclusiv din femei, iar Alioşa rămăsese să fie găzduit mai departe de două cucoane, rude mai îndepărtate de-ale lui Efim Petrovici; cum însă şi în ce condiţii ajunsese să se mute acolo, habar n-avea. Ceea ce era iarăşi o trăsătură caracteristică pentru el, niciodată Alioşa nu părea curios să ştie pe a cui socoteală trăia. În privinţa aceasta era diametral opus fratelui său Ivan Fiodorovici, care înfruntase mizeria în primii doi ani de facultate, muncind ca să se întreţină şi care de mic copil simţise cît era de amară pîinea pe care o mînca în casa protectorului său. Nu trebuie să judecăm însă cu prea mare severitate nici această trăsătură de caracter, de vreme ce oricine avea prilejul să-l cunoască putea să-şi dea seama cu uşurinţă că Alioşa făcea parte dintre oamenii, aş putea spune, naivi din fire, care, dacă le-ar fi picat cumva din senin cine ştie ce avere, n-ar fi pregetat s-o cedeze cu prima ocazie, fie pentru vreo operă de binefacere, fie chiar vreunui şarlatan iscusit, dacă l-ar fi solicitat. În general, n-aş greşi afirmînd că nu cunoştea valoarea banului, nu în sens literal, bineînţeles. Cînd căpăta bani de buzunar, deşi lui nici prin gînd nu i-ar fi trecut să-i ceară, se întîmpla uneori să-i păstreze şi cîteva săptămîni, neavînd ce face cu ei, dacă nu cumva îi risipea cît ai bate din palme. Piotr Alexandrovici Miusov, care era foarte susceptibil în chestiuni de bani şi de onestitate burgheză, după ce-l ţinuse sub observaţie o bucată de vreme, îşi formulase părerea asupra lui în felul următor: „Cred că e singurul om din lume care, lăsat de capul lui, fără o leţcaie, în mijlocul unui oraş necunoscut, cu un milion de locuitori, nu s-ar prăpădi, n-ar muri nici de foame, nici de frig, fiindcă oricînd s-ar găsi cineva care să-i dea de mîncare şi un adăpost, iar dacă, să zicem, s-ar întîmpla să nu găsească pe nimeni, sînt convins că s-ar descurca foarte uşor şi aşa, singur, fără să se umilească şi fără să cadă pe capul celui care l-ar primi în casă; dimpotrivă, aş spune că pentru acesta ar fi o adevărată fericire să-l adăpostească pe Alioşa“.

Alioşa nu apucase să-şi termine studiile secundare; mai avea un an, cînd, într-o bună zi, veni să le anunţe aşa, tam-nisam, pe gazde că vrea să plece acasă, fiindcă avea de lămurit cu taică-său ceva care-l frămînta. Cucoanele se arătară grozav de mîhnite că le părăseşte, ba la început se ţinură morţiş de el să nu se ducă. Şi cum drumul nu costa cine ştie ce, nu-l lăsară să-şi amaneteze ceasul pe care-l primise în dar de la familia protectorului său, în ajunul plecării în străinătate, ba îi mai dădură şi bani, mai mulţi chiar decît îi trebuiau, înzestrîndu-l pe deasupra şi cu haine şi lenjerie. Alioşa le restituise însă o parte din sumă, spunîndu-le că voia neapărat să meargă cu clasa a treia. Odată sosit la noi în oraş, cînd taică-său începuse să-l descoasă de ce nu avusese răbdare să-şi termine mai întîi şcoala ca să vină acasă, Alioşa căzuse pe gînduri, fără să-i răspundă nimic. Puţin mai apoi se aflase că se interesa de mormîntul maică-sii. Pentru asta chiar şi venise, mărturisise el, ca să vadă unde era îngropată. Nu cred să fi fost însă singurul motiv care-l determinase să se întoarcă. Mai curînd aş crede că nu ştia nici el prea bine pentru ce se înapoiase şi că n-ar fi fost cu nici un chip în stare să explice cuiva ce pornire se trezise în sufletul lui, purtîndu-i paşii spre un drum nou, necunoscut, dar pe care din momentul acela nu-l mai putea ocoli. Fiodor Pavlovici nu se pricepuse să-i arate unde era înmormîntată cea de-a doua soţie a sa pentru simplul motiv că nu mai dăduse niciodată pe la cimitir după ce sicriul fusese coborît în groapă şi, cum trecuse cam mult de atunci, uitase cu desăvîrşire unde se afla…

Şi acum, cîteva cuvinte despre Fiodor Pavlovici. Înainte de venirea lui Alioşa, tatăl acestuia dispăruse pentru o bună bucată de vreme de la noi din oraş. Cam la vreo doi-trei ani după moartea celei de-a doua soţii, plecase în sudul Rusiei, ca să poposească, în cele din urmă, la Odessa, unde se statornicise pentru cîţiva ani. Acolo făcuse cunoştinţă din primul moment, după cum zicea el, cu o mulţime de ovrei, ovreice, ovreiaşi şi ovreicuţe, ca pînă la urmă să ajungă prieten la cataramă cu toţi. Şi, după toate probabilităţile, în perioada aceasta se dezvoltase iscusinţa lui de a stoarce bani şi din piatră seacă şi de a strînge parale. Abia cu vreo trei ani înainte de venirea fiului său Alioşa se înapoiase în oraşul nostru, de astă dată definitiv. Prietenii lui de odinioară îl găseau puţin ramolit, deşi nu atinsese încă pragul bătrîneţii. Nu se putea spune nici c-ar fi fost mai omenos acum decît în tinereţe, dimpotrivă, era parcă şi mai arogant. Aşa că, de pildă, bufonul de altădată simţea în prezent un fel de cinică satisfacţie să-i pună pe alţii să îmbrace costumul de măscărici. Toată viaţa îi plăcuse să-şi facă de cap cu femeile, dar acum ajunsese un desfrînat de cea mai joasă speţă. În scurt timp inaugurase cîteva cîrciumi noi în ţinut. Se ştia îndeobşte că avea ceva parale – dacă nu chiar o sută de mii de ruble, în orice caz cam pe aproape. Multă lume din oraş şi din împrejurimi lua bani cu împrumut de la el, bineînţeles în schimbul unor gajuri cît se poate de sigure. În ultimul timp era puhav la faţă de la băutură şi nu mai părea să fie chiar în toate minţile; uneori nu-şi dădea seama ce făcea, pierdea socoteala lucrurilor, începea cu una şi sfîrşea cu alta, avea gesturi dezordonate şi se îmbăta tot mai des. Dacă nu ar fi fost nelipsitul său valet Grigori, care îmbătrînise odată cu el, purtîndu-i de grijă ca o dădacă, Fiodor Pavlovici ar fi intrat desigur în cine ştie ce buclucuri serioase. Se pare că venirea lui Alioşa avusese oarecare înrîurire asupra lui din punct de vedere moral şi că în sufletul acestui om îmbătrînit înainte de vreme se treziseră unele reminiscenţe de mult adormite: „Ştii, îi spunea el uneori lui Alioşa, pe care se străduia să-l cunoască mai bine, semeni grozav cu ea, cu apucata“. Voia, adică, să spună, cu răposata lui soţie, mama lui Alioşa. Pînă la urmă, tot valetul Grigori fusese cel care-l ajutase pe băiat să găsească mormîntul „apucatei“. Unchiaşul îl luase cu el la cimitir şi acolo, într-un colţ, îi arătase o placă de fontă, modestă, dar destul de aspectuoasă, pe care stăteau scrise numele, starea, vîrsta şi anul morţii răposatei, iar dedesubt un epitaf de modă veche, aşa cum poţi citi la tot pasul pe mormintele celor din pătura mijlocie. Mare îi fuse mirarea lui Alioşa aflînd că placa funerară era tot opera lui Grigori. El o pusese, pe cheltuiala lui, în memoria bietei „apucate“, după ce Fiodor Pavlovici, pe care-l tot bătuse la cap, pomenindu-i mereu de cimitir, plecase în cele din urmă la Odessa, lăsînd baltă totul – şi mormîntul, şi amintirile din trecut. Alioşa nu se lăsase deloc cuprins de emoţie cînd descoperise, în sfîrşit, locul unde era îngropată maică-sa; ascultase relatarea judicioasă a lui Grigori, care-i împărtăşea cu gravitate împrejurările în care placa fusese aşezată şi, după ce stătuse cîteva clipe cu capul în piept, plecase fără să scoată o vorbă. Un an întreg după aceea n-a mai călcat prin cimitir.

Deşi episodică, întîmplarea aceasta avusese o anumită înrîurire asupra lui Fiodor Pavlovici, manifestată însă într-un chip cu totul original. Tatăl lui Alioşa făcuse o donaţie de o mie de ruble mănăstirii noastre pentru pomenirea răposatei sale soţii, dar nu a celei de-a doua, mama lui Alioşa, „apucata“, ci a primei neveste, Adelaida Ivanovna, care-l lua la bătaie. În aceeaşi seară se îmbătase criţă şi începuse să-i înjure pe călugări de faţă cu Alioşa. Nu era evlavios şi în viaţa lui nu aprinsese nici măcar o lumînare de cinci copeici la biserică. Ce bizare sînt ideile şi sentimentele unor asemenea indivizi şi ce curioase elanuri se nasc cîteodată în sufletul lor!

După cum spuneam, Fiodor Pavlovici se buhăise din pricina băuturii. În perioada despre care vorbim, pe figura lui se putea citi cu uşurinţă atît caracterul, cît şi felul său de viaţă. Pe lîngă pungile ce-i atîrnau puhave sub ochii mici, bănuitori, ironici şi pururea aroganţi, pe lîngă sumedenia de cute subţiri ce-i brăzdau obrajii cît pumnul, dolofani, de sub bărbia lui ascuţită ieşea în afară, lunguieţ şi bulbucat ca o pungă cu bani, mărul lui Adam, făcînd ca mutra lui să pară pe cît de libidinoasă, pe atît de respingătoare. Dacă mai adăugăm că avea o gură mare, flămîndă, cu buze groase ce lăsau să i se vadă dinţii stricaţi, ca nişte cioturi negricioase, portretul va fi pe deplin creionat. Cînd vorbea, te împroşca tot cu salivă. El însuşi, de altminteri, lua în derîdere propria-i înfăţişare, deşi părea cît se poate de mulţumit de sine. Îi plăcea de obicei să atragă atenţia asupra nasului său, acvilin, potrivit ca mărime şi foarte subţire. „Adevărat nas de roman, zicea el; nasul împreună cu mărul lui Adam îmi dau – nu-i aşa? – aerul unui patrician roman, bineînţeles din timpul decăderii Imperiului Roman“, şi se umfla în pene de cîte ori spunea asta.

Curînd după ce descoperise mormîntul mamei sale, Alioşa îl anunţă pe nepusă masă că avea de gînd să intre la mănăstire şi că monahii acceptaseră să-l primească în rîndurile lor spre a-şi face ucenicia; îi mărturisi totodată că dorea din toată inima lucrul acesta, cerîndu-i binecuvîntarea părintească. Bătrînul ştia deja că stareţul Zosima, care-şi căuta mîntuirea în schitul cinului nostru călugăresc, făcuse o adîncă impresie asupra „băiatului tatii cel cuminte“.

— Stareţul este, fără îndoială, ceea ce se cheamă un monah cinstit, mai cinstit decît toţi la un loc, rosti Fiodor Pavlovici după ce-l ascultă cu toată atenţia, în tăcere, pe Alioşa, fără să dea nici un semn de mirare. Hm, vasăzică băiatul tatii cel cuminte vrea să intre acolo! Fiodor Pavlovici se cam întrecuse cu băutura şi un zîmbet larg, ce lăsa să se întrevadă o şiretenie ascunsă şi un vicleşug de beţiv, îi lăbărţa gura pînă la urechi. Hm, ca să vezi, puteam să jur că o să ajungi aici! Deci, asta îţi dorea sufleţelul! Bine, n-am nimic de zis. Tu să ştii că ai două mii de ruble puse deoparte, zestrea ta, şi pe urmă, eu, poţi să fii sigur, îngeraşule, că n-o să te părăsesc niciodată şi dacă va fi nevoie o să dau de la mine tot ce trebuie pentru tine. Dar dacă n-o să ne pretindă nimic, n-are rost – nu-i aşa? – să le-o luăm înainte. Şi apoi tu ce cheltuieşti? Cît mănîncă o păsărică, două grăunţe pe săptămînă, o să-ţi tot ajungă… Hm, ştii, există undeva o mănăstire şi lîngă ea un sătuc, unde locuiesc – cel puţin aşa vorbeşte lumea – „nevestele călugărilor“, după cum li se spune prin partea locului. Sînt vreo treizeci de muieri, dacă nu şi mai bine… Am fost şi eu odată în satul acela, care e destul de interesant în felul lui, în orice caz ceva aparte. Tot ce nu mi-a plăcut e că-i prea din cale-afară de rusesc, nu găseşti nici picior de franţuzoaică. Şi doar călugării ar avea de unde să facă rost, că nu duc lipsă de parale. Nu-i nimic, cînd au să prindă de veste, o să vină ele şi singure. Ei, la noi în mănăstire, fireşte, despre muieri nici pomeneală, iar călugări sînt peste două sute. De treabă oameni! Toţi postesc. Ştiu precis… Hm, vasăzică vrei să iei calea bisericii? Mie, ce să-ţi spun, îmi pare rău de tine, Alioşa, zău că-mi pare rău; nu ştiu dac-o să mă crezi, dar mi te-ai lipit de suflet… Cel puţin o să ai prilejul astfel să te rogi pentru noi, păcătoşii, că prea ne-am făcut de cap! Mă tot gîndeam, cine oare o să se roage şi pentru mine? Vezi tu, măi băieţaş, eu îs cam nătărău în treburile astea sau poate nu crezi ce-ţi spun? Şi totuşi aşa e, sînt un nătărău şi jumătate. Dar în prostia mea, uite, tot stau cîteodată şi mă gîndesc, rar, fireşte, dar mă gîndesc: „Nu se poate, îmi zic, ca, după ce-oi da ortul popii, dracii să nu mă ia în furci şi să nu mă împingă în împărăţia lor“. Dar, mă întreb eu, furcile de unde le iau? Şi cum sînt? De fier? Cine le face? Să fie oare pe lumea cealaltă asemenea fabrici? Cuvioşiile lor îşi închipuie, bunăoară, că iadul are tavan. Eu, ce să zic, cred; de ce să nu cred că există iad, dar fără tavan! E un lucru mai inteligent, mai avansat, adică aşa cum spune Luther. Şi totuşi, parcă nu-i tot aia dacă iadul are ori nu tavan? Ei, fir-ar să fie! Păi, dacă iadul nu are tavan, înseamnă că nu există nici furci. Şi dacă nu există, toate celelalte se dau peste cap, dar parcă nu-mi vine să cred că-i aşa, fiindcă atunci cine o să mă ia în furci ca să mă azvîrle în iad? Că dacă nu m-o azvîrli pe mine, ce s-ar întîmpla atunci? Unde ar mai fi dreptatea? Aşadar, dacă nu există furci, il faudrait les inventer¹ special pentru mine, numai şi numai pentru mine, că de-ai şti tu ce pramatie-i taică-tău, Alioşa!…

— Nu există nici un fel de furci, rosti grav, cu glas scăzut, Alioşa, uitîndu-se drept în ochii tatălui său.

— Da, da, ştiu, nu sînt decît umbre de furci. Aşa trebuie să fie. Cel puţin aşa spunea un francez, vorbind despre iad: J’ai vu l’ombre d’un cocher, qui avec l’ombre d’une brosse, frottait l’ombre d’un carrosse². Dar tu de unde ştii că nu există furci? Lasă, după ce o să stai cîtva timp printre călugări, o să-ţi schimbi părerea. Ştii ceva: du-te acolo şi vezi, caută de află care-i adevărul. Pe urmă vino şi spune-mi şi mie. Parcă totuşi te simţi mai împăcat să pleci pe lumea cealaltă ştiind ce te poate aştepta. De altminteri, e mai cuminte, cred, să stai acolo, la mănăstire, decît la un bătrîn beţiv ca mine, cot la cot cu ţiitoarele mele… Deşi tu eşti ca şi îngerii din cer, nimic nu s-ar atinge de tine. S-ar putea deci ca şi acolo să rămîi tot aşa cum ai fost, de aceea te las să pleci, am încredere în tine. Aghiuţă nu ţi-a furat minţile. Focul ce o să pîlpîie în tine o să ardă cît o arde şi o să se stingă; pînă la urmă, o să-ţi treacă şi o să te întorci acasă. Că eu ce am de făcut decît să te aştept? Simt că eşti singurul om de pe lume care nu mă condamnă, da, simt, dragul tatii, s-ar putea să nu simt?

Îl podidiră lacrimile. Era sentimental de felul lui. Hain şi sentimental.

1. „Ar trebui inventate“ (în fr., în orig.).

2. „Am văzut umbra unui vizitiu care, cu umbra unei perii, curăţa umbra unei trăsuri“ (în fr., în orig.).