© 2020 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7044-4

ISBN PDF: 978-973-46-7045-1

ISBN print: 978-973-46-8138-9

Pe copertă : ilustraţie de Alexandru Vakulovski

Foto autor : © Moni Stănilă

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MIHAIL VAKULOVSKI este absolvent al Universităţii de Stat din Moldova şi, din 2002, doctor în filologie la Universitatea Bucureşti cu o teză coordonată de Nicolae Manolescu. Autor al volumelor de poezie: Nemuritor în păpuşoi, Caiet cu zmei de care n-am mai ridicat niciodată nici măcar în copilărie, TU (cu Al. Vakulovski), Tatuaje, Odada, Piatra lui Sisif sub limba lui Demostene, ИЛЬ ПЛЁ, Autobiografie. A mai publicat: Nicolae Manolescu (monografie), Holocaustul evreilor români. Din mărturiile supravieţuitorilor (istorie recentă), nEUROCHIRURGIE (teatru), Portret de grup cu generaţia „optzeci”. Poezia (critică literară), Tiuk! (antologie de proză Klu) (cu Al. Vakulovski). Premiul Uniunii Sscriitorilor din Republica Moldova şi Premiul Soros (1997), Marele Premiu Underground Literar (2001), Premiul Zona alternativă (2002), Premiul revistei Tomis pentru cel mai bun traducător (2008), Premiul revistei Timpul pentru critică literară (2010). Membru ASPRO şi al Uniunii Scriitorilor din Republica Moldova. Blog: http://vakulovski.livejournal.com/. Redactor-şef la revista Zile şi Nopţi, redactor la Sunete, fondatorul şi realizatorul revistei Tiuk!

Se dedică tuturor prietenilor mei, tuturor celor care au trecut peste această realitate (unii nu s-au mai întors) – din disperare, din silă, din nemulţumire. De asemenea, tuturor celor care vor citi această carte până la capăt.

1

Exit

Cum după primăvară vine iarna cum iarba începe să îngheţe vrăbiile să cadă din copaci ca merele răscoapte cum eu m-am săturat de toate astea şi am hotărât să fug să fug până când transpiraţia mă va şlefui din nou până când roşiile se vor coace şi viermişorii se vor sătura. Mai încearcă o dată băiete mai încearcă cine ştie.

1. de cumpărat bilet pentru Cluj-Bucureşti. De făcut 1 litru de cafea sau de ceai negru.

Când nimeni nu-i acasă de strâns lucrurile care vor trebui sigur, nimic în plus.

2. de ieşit în coridor, luat liftul, coborât parter, trecut pe lângă cinematograful Mărăşti, urcat în troleul nr. 4.

3. coborât la gară, urcat în tren.

4. pa şi pusi oraş minunat şi împuţit.

Aşa se fuge de undeva, aşa am fugit eu din oraşul de care nu credeam că voi mai putea scăpa. Un oraş cu amintirile mele bolnave, cu multă mizerie şi aer stătut. Ca ultimă dorinţă, la plecare, aş arunca o bombă atomică, aşa, ca să fie, la poalele rochiţei târfei acesteia care se încadrează integral, ca o păpuşă rusească, în altă târfă ş.a.m.d.

Uite-aşa. Afară e noapte, se văd ceva umbre, nu ştiu dacă sunt munţi sau nori. Dimineaţa, un soare ca un ochi roşu obosit ne va saluta cu scârbă. E cel mai minunat moment al zilei. Dup-aia poţi să dormi, cu siguranţă va fi mai interesant decât în realitate. Chiar dacă nu vei visa nimic.

Mă aşez pe locul meu, deşi nu am bilet cu loc, beau o gură de ceai şi mi se face greaţă. E prea tare. Din coridor se aud băieţii cântând: La Familia, Methadon, Mafia. Ascultă, astea-s versuri adevărate – zice unu –, poezia care exprimă realitatea.

Închid ochii. Ştiu că nu voi putea adormi. E greu să nu faci nimic, să fugi şi să dormi. Starea de oboseală îmi trimite vise. Nişte pete roşii care se tot mişcă, mai pierd din culoare, începe să apară de sub ele un alb, dup-aia albul ocupă tot spaţiul. E un alb-auriu şi are o viteză extraordinară. Încep să ameţesc, dar nu deschid ochii. Simt că albul e în stare să mă orbească. Brusc se loveşte de ceva şi se opreşte. Mii de gângănii negre se mişcă în toate direcţiile. Încerc să mă concentrez asupra uneia. Totul devine limpede. Le descopăr ordinea, le urmăresc cum curg încet mai departe, cum litera se lipeşte de literă, formând un cuvânt ce se uneşte cu alt cuvânt, permiţând textului să trăiască, să-şi simtă puterea în sângele care circulă. Mă las în voia lui. Citesc în adormire. Doamne, numai să nu uit, numai să nu uit atunci când mă trezesc.

2

Trip

Dacă stau şi mă gândesc bine, altfel nici nu putea fi. M-am născut într-o familie de genii: tata poponar beţiv şi mama curvă. Ideal pentru un fiu narcoman. Scenele din copilărie pe care mi le amintesc sunt pitoreşti: mama făcând sex în bucătărie cu dracu’ ştie cine – vecini, turişti, instalatori, profesori, colegi de serviciu etc. – şi tata în altă cameră cu prieteni homalăi bând ţuică şi lingându-se. Probabil aveau mustrări de conştiinţă şi de-aia încercau să mă educe bine, ca să li se ierte scârnăvia lor de viaţă. Tata mă lua în braţe şi îmi vorbea rar, explicându-mi că trebuie să fiu bun, să le sparg moacele colegilor dacă nu se poartă frumos şi mă-ta-i curvă, scârba dracului, tâmpita etc. Mama mă mângâia pe cap şi îmi zicea să nu supăr fetiţele, să-mi fac temele, să nu beau niciodată ca tat-to beţivanu’ dracului, pidarul, umflătura, cretinu’, idiotu’ etc. O copilărie de vis. Seara se termina întotdeauna cu o mică ceartă între părinţi. Pumni în bot, geamuri, farfurii sparte, tigăi în cap şi la urmă trânta liberă. Am avut gratis zilnic un program întreg de divertisment. În felul lor, babacii erau simpatici, îşi vedeau de treaba lor, mă mai băteau pe mine la cap un pic, porneau remuşcările şi treaba asta se termina cu o luptă fără reguli de toată frumuseţea. Înainte de a fi botezat de stradă, am fost botezat ca orice copil într-o atmosferă de căldură familială.

De fiecare dată când îmi amintesc de copilărie, mă înduioşez. E ca şi cum mi-aş aminti un film vechi care m-a impresionat. Memoria falsifică, dar oricum sunt sigur că atmosfera familiei acesteia, a familiei mele, îmi va rămâne întipărită în cap pentru totdeauna, până am să înnebunesc sau poate şi după, mă înţelegi? Nici pe departe nu vreau să-i condamn, nu, sunt părinţii mei şi nu că i-aş iubi, era prea multă iubire oricum, dar mi se rupe, înţelegi, mi se rupe de tot ce s-a întâmplat şi se întâmplă.

Nu pot să zic că nu mi-a plăcut, eu eram regele casei ăleia pline de poponari şi beţivi de pe Valea Dicescu, lângă Lacul Komsomolist. Aveam libertatea să cutreier dintr-o cameră în alta învăluit şi păzit de fum şi de alcoolul ce le tulbura privirea la toţi cretinii care veneau pe acolo. Dacă atunci aş fi avut putere, îi omoram pe toţi dracului, dar a fost bine că nu am avut, numai aşa am fost în stare să văd şi pe cât posibil să înţeleg o astfel de viaţă de căcat căreia parcă îi eram predestinat, dacă… boala mea nu mă salva, dacă nervii mei slăbiţi nu mă fac de fiecare dată să cedez, să încep să turbez, să stric totul, nu, nu, nu suport oamenii, mi-e silă să-i ating, doar obiecte, tre’ să simţi ceva faţă de obiectul pe care îl spargi şi care te eliberează, e un fel de jertfă pentru liniştea ta, tu ar trebui să ştii mai bine, nu? Ai citit rahaturi de cărţi despre.

Cărţi prăfuite aruncate peste tot, ziare, păianjeni, chiloţi, sutiene, de lucrurile cele mai neaşteptate te puteai împiedica în casa copilăriei mele. Printre aceste lucruri, mama şi tata. Şi eu – cel mai lucid personaj din toată povestea asta. Restul – amorţiţi de băutură, de închiderea forţată a ochilor şi a minţii. Am să-i ucid odată pe toţi, îmi repetam zilnic înainte de somn. Urmau vise frumoase cu crime, cum îmi împuşcam, otrăveam, tăiam victimele. Partea cea mai frumoasă a vieţii mele e atunci când dorm. Fiindcă am urât întotdeauna, visele mele sunt pline de sânge şi crime. Iată un vis din copilărie în care eu eram spectator: mă întorc acasă de la şcoală, intru şi într-o cameră îi găsesc pe toţi spânzuraţi. Sau personaj activ: mă trezesc din somn noaptea, ies din casă, stropesc cu benzină uşile, ferestrele şi le dau foc. Chiar dacă îţi povestesc acum toate astea, nu cred că îţi pot transmite ceea ce am simţit şi simt. Trebuie să vezi flăcările alea nebune, jucăuşe, mâinile şi hainele îmbibate cu benzină şi apoi ţipete şi o mie de oameni, de fapt, creaturi ale iadului, ieşind din casă, în flăcări, alergând şi apoi căzând, zbătându-se la pământ şi explodând. Şi eu dintr-un unghi potrivit privind toate astea cu gura deschisă şi aşteptând să mai cadă unul şi încă unul. O armonie a focului. În vis, cu cât ardea mai mult, cu atât simţeam că mă eliberez, mă purific, aş fi ars tot pământul. Uram tot. O ură care era normală, era prisma prin care simţeam eu şi trebuie să-ţi spun că simţeam foarte bine.

3

Chişinău

Educaţia propriu-zisă mi-a adus-o strada. Ca şi prietenilor mei şi generaţiei mele. Ceea ce ne trebuia nu ni se dădea. Şi atunci ne luam singuri. Pipi, Şobo, F – câţiva prieteni de-ai mei. Eşti sigură că vrei să mă asculţi? Bine.

Pentru a avea bani de o cola, apoi o bere, ţigări, vodcă, eram nevoiţi să facem tot felul de rahaturi. Descărcat maşini, furt, bătut, menţi. Toate astea au fost braţele deschise ale vieţii ce ne zicea printre dinţii ei ştirbi şi murdari: ghini aţ vinit, blea. A trecut destul de repede. Cu câteva fracturi, cu ura parţial transformată în scârbă. Chiar te interesează cum? Simplu. Cumpărat foarte ieftin de prin sate automate Kalaşnikov şi apoi vândut băieţilor care le duceau în România sau altundeva. Uite exemplu. Căcat.

Mişto a fost prietenia. O prietenie de multe ori dubioasă, dar prietenii adevăraţi fac să se uite toate cazurile când prietenia cu cineva te duce direct cu capul în gard. E interesant că pe majoritatea prietenilor mi i-am făcut la universitate. Cursurile plictisitoare, profesorii imbecili de la Litere te trimiteau direct la Decanat – berăria un pic mai jos de sediul facultăţii, pe strada Puşkin, chiar lângă staţia lui 10 şi 3. Bere ieftină şi tarancă. Cu încetul ne-am mutat şi mai la vale – Casa Presei, cu scările ei lăturalnice, numai bune să te faci varză, să borăşti, să dormi, la urma urmei, dacă nu te mai poţi căra. Aici am început să fumez travcă. Eram de fiecare dată atât de criţă, încât vreun an, tot curnind aproape regulat, mi se părea că nu are nici un efect asupra mea.

Femeile de atunci cum mă suportau? Erau cam toate curve. Îmi plăceau curvele. Totul frumos, fără complicaţii. De obicei. Nici o vorbă de răutate când eşti clei, ca şi cum totul este normal. Pentru băieţii şi fetele din generaţia mea, generaţia 0, foarte multe lucruri par normale. Altfel te rupi în două şi te duci la fund. Foamea, durerea, umilinţa, crima ne definesc pe toţi. Numai crima poate şterge deşeurile rămase moştenire de la utopia URSS. Ştii ce-i URSS? E ursul de pe sticla Ursus, de altfel, e roşu, la fel de utopic, frumos ca o utopie. Taie un u de pe Ursus.

Scârba şi ura. Avem sădite în noi scârba şi ura. Noi nu mai vrem să fim rataţi ca părinţii noştri, nu vrem să zâmbim frumos când cineva ne fute. Trebuie să stârpim o dată pentru totdeauna resturile mucegăite cu viaţă lungă. Rahaturi mobile. Peste tot. În scaunele preşedinţilor de ţară, la catedră, în trolee. OOOOOOOOOO sasi hui – sau, pre româneşte, sugi pula – zicem noi scumpilor noştri din secolul 15 î.Hr., care au uitat să moară. Mori odată, că pute a hoit! Fuck off!

Uite că e 2:54. Somnul a fugit de aici. Nu ţi-e somn? Bine, dacă vrei. A, era pizdos. Prima oară când mi-am dat seama de efect, tocmai fumasem pe scările din Casa Presei şi mergeam la mine cu Şobo şi Ki. Am râs bine pe drum, apoi picioarele mi s-au înmuiat, capul mi s-a făcut greu şi fără gânduri, când am ajuns acasă, nu mai eram în stare să vorbesc şi aproape că nu mă mai puteam mişca, aşa că Şobo şi Ki au fost nevoiţi să mă care şi să mă lase în pat. În timp ce creieraşul meu se rotea printre galaxii îndepărtate. Prin creieraş se plimba un greieraş. A doua zi m-am gândit un pic cât a fost din cauza vodcii şi cât din cauza stricăciunii.

O ţigară bună costa cinci lei, tot atâta cât o vodcă. Minimum cinci persoane evadau din realitate cu o ţigară. A fost o vreme când Pipi, eu şi Şobo nu rămâneam nici o zi cu capul limpede. Tu ai capu’ ca curu’, da’ tu ai nasu’ ca pula – se amuza atunci Şobo, hlizindu-se. O parafrazare după o piesă de pe Roots de Sepultura. Zilnic, pe la ora 5, ieşeam din sediul firmei la care lucram toţi, cu sticle în buzunarele scurtelor, uneori şi cu câte o ţigară, şi mergeam în blocul de vizavi, unde ne făceam varză. Era momentul cel mai fericit al zilei. Tineri, frumoşi şi voioşi. Trimiţând realitatea în pulă. Dup-aia ne întorceam deseori la birou, spre exasperarea colegilor. Adevărul e că Pipi lucra mai bine la computer când era muci. Ziceai că mâinile lui sunt prelungiri ale tastaturii. În timp ce capul ca o cârpă se bălăbănea dintr-o parte în alta rânjind. În fiecare dimineaţă, Şobo scotea un pistol dintr-un sertar de la serviciu şi şi-l ducea la cap. Chiar dacă zâmbea, nu arăta tocmai vesel. Într-o zi aşa am să-mi scot chefirul din cap, zicea. Cred că aşa ar fi şi făcut dacă şefu’ nu era mai prevăzător şi nu ascundea pistolul. Cel mai nasol era din cauza poliţailor care beţi vafli cutreierau şi mai cutreieră şi acum Chişinăul, împărţind bastoane în stânga şi-n dreapta. Criminalii cei mai periculoşi din Chiş sunt gaborii.

Căcat. Pizda mă-sii. Cum să explodăm odată tot căcatul ăsta istoric? Sau va fi şi mai mult căcat de la împrăştierea lui? Nu sunt decât nişte întrebări retorice. Nu sunt decât nişte furnici pe spinarea mea şi încerc să scad efectul mâncărimii. Unde este ura? Unde este salvatoarea ură? De ce am obosit să urăsc, să fiu crud? Mi-e silă, o îngrozitoare silă de tot. O scârbă ce îmi leagă mâinile, mă neutralizează. Nu mai sunt bun de nimic. Time-out. Sunt un cretin în stare de amorţeală. Ştiu că trebuie să fac sau să nu fac ceva. De fapt, nu ştiu nimic. Nu ştiu dacă trebuie să mă sinucid sau nu. În adolescenţă am încercat de câteva ori şi acum mi s-a făcut silă şi de sinucigaşi, şi de sinucidere. Dacă am să mă sinucid, data viitoare va fi sigur. Nu mă voi trezi cu mâinile amorţite de la tăieturi. Dar mi-e silă. Cum zicea Fane Babanu: sunt plictisit, sunt zaibit de moarte. El îşi găsea măcar refugiu în internet şi alcool. Mie mi-e silă de toate. De viaţă, de vis, de moarte. I-aş trage cuiva un şut în fund, aşa, ca să fie, dar de ce? Mi-aş trage mie un şut în fund. Sau în cap. I-aş omorî pe toţi. Dar e risipă de timp şi efort. Merită? Ce merită, Doamne? Aştept răspuns.

Ce-am simţit atunci când am fost lovit cu sticla în cap şi ca-n filme am aterizat graţios pe asfalt şi sângele s-a împrăştiat pe faţă, transmiţându-mi căldură, încercând să mă apere când mintea, memoria, instinctul se duseseră dracu’ ştie unde. Când devenisem nişte carne caldă, o absenţă încălzită de sângele meu. Sângele ce îmi şiroia atunci pe nas, pe gură, din răni era conştienţa mea care încerca să mă apere când eu mă pierdeam, mă duceam departe, cuprinzând totul şi nefiind nimic. Nirvana. Este locul inexistent care cuprinde tot, care de atâtea ori m-a ademenit, mi-a dat cel mai mult, ce-i mai bun, ce nu poate fi exprimat prin cuvinte, acţiuni, gânduri şi simţuri, înţelegi? Mi-a fost întotdeauna greu să-mi revin din această stare, provocată de droguri, dar şi de durere, de agonie, boală, de comoţie, cum a fost atunci, când încet începusem să-mi revin, mi-am şters faţa cu mâinile şi am observat sângele care mă învelea, care începuse să se închege, l-am privit, dar nu înţelegeam nimic, l-am privit pe F care era alături, vorbea ceva, dar eu nu înţelegeam nimic, simţeam doar acea căldură a sângelui care ca o funie m-a tras înapoi, eram mirat, mirat fără indignare, fără gânduri, căci nu aveam atunci, priveam sângele şi priveam în jur şi nu înţelegeam nimic, absolut nimic, nu ştiam nimic, nu ştiam de mine, totul era ca o mare de gelatină, de imagini care înoată lent şi se suprapun, mă leagănă, de fapt, nu mă leagănă, dracu’ ştie cum era, dacă era, căci nu mă simţeam pe mine, şi atunci am auzit glasul lui F, care vorbea ceva, se uita la mine, şi atunci am început să mă întorc, eram foarte confuz, am vrut să-i zic ceva, dar uitasem, uitasem tot, mă uitam la F şi nu ştiam cine e, încerca să mă trezească, să-i vorbesc, dar eu uitasem tot, Yo, îmi zicea el, ce-i cu tine, vorbeşte-mi, nu mai tăcea, dar eu eram undeva departe, uitasem tot şi nu înţelegeam nimic, îl priveam pe F, îmi transmitea căldură, dar nu ştiam cine e, unde sunt, cine sunt, apoi sângele, l-am privit iarăşi mirat şi m-a tras iarăşi înapoi, Yoooooooo! mă chema F, dar eu tăceam privindu-l, apoi m-am ridicat, am privit în oglindă, era cineva murdar tot de sânge, nu ştiam ce căuta el acolo şi eu mă simţeam undeva la mijloc, în aer, apoi am înţeles că eu sunt ăla din oglindă, am căscat gura mirat şi l-am privit iar pe F şi iar în oglindă, uitasem tot şi cumva mi-am dat seama că ăla eram eu şi nu înţelegeam cum putea fi asta, cum eu să fiu, eu să fiu ăla? Ţi-ai revenit? întreba F şi eu îl priveam neînţelegând nimic, cine e F, cine e ăla din oglindă? Unde e aici? Hai să mergem la mine, a zis F, m-a ajutat să mă ridic, am ieşit, mi-a luat cheile, a încuiat şi am pornit undeva.

Chişinău. Zile frumoase şi confuze. Zile colorate şi nopţi cu multă cafea, plimbări pe străzile întunecate şi întortocheate ale oraşului. Cărţi citite până dimineaţa. Aşteptarea punctului ăluia roşu de pe cer ce se ridică repede, schimbându-şi culorile.

Noapte bună, ce bine-i lângă sângele tău, încălzeşte-mi hoitul, te rog, cât sunt lângă tine. Dracu’ ştie ce va fi mâine. Dacă…

4

Music Pub

Ştii, noaptea trecută l-am visat pe Satana. Am visat toată noaptea. Era foarte frumos şi deştept. Era blond, tuns scurt, tânăr. Straniu, nu? Ni-l imaginăm întotdeauna pe Dumnezeu bătrân, pletos şi bărbos. O imagine a cuiva obosit, îmbătrânit, niciodată vesel sau măcar zâmbitor. E o erezie să ţi-l imaginezi pe Domnul Dumnezeu reprezentat prin Tatăl, Sfântul Duh şi Fiul zâmbind. Închid ochii şi-mi imaginez. Mişto. Încearcă şi tu. Sau în pantaloni largi, tuns scurt, cu şapcă, cu walkman. Cu tricou cu poza lui Marilyn Manson. Da, şi cu un telefon mobil la care discută cu Jim Morrison. Apropie-te de telefonul lui să-i vezi numărul. L-ai văzut? E un tip tare, nu? Un Dumnezeu de care ai nevoie. Sună a publicitate pentru campania prezidenţială. Asta e. Avem nevoie de un Dumnezeu. Un Dumnezeu pentru generaţia Nirvana, generaţia 0. Generaţia Limp Bizkit, Sepultura, Cypress Hill, Aquarium, Marilyn Manson, Zdob şi Zdub, Eminem, Radiohead, Salman Rushdie, Dostoievski, Jean-Michel Basquiat, Hagi, Federman, Maradona, Henry Miller, Nabokov, Ionesco, Tzara, Urmuz, Bitov… Sunt de-ai noştri, pe-ai voştri ţineţi-vi-i vouă, că nouă nu ne trebuie! Cu Dumnezeu înainte! Dumnezeul nostru în tricou, nu ăla din înjurături. Ăla e al vostru.

Da, ziceam de visul meu. Satana era extraordinar de deştept. Am discutat despre ceva, de fapt, el mă acuza de ceva şi eu încercam să-l contrazic. Ştiu că a vrut să mă ia. Nu mai ţin minte cuvintele, am rămas numai cu impresia din acel vis. O impresie de coşmar, de durere crudă. Avea nişte ochi albi, înţelegi, ochi albi, dar cu multe linioare, de asemenea albe-transparente. Ochi exact ca ai oamenilor, pupilă, tot, numai că albi-transparenţi. Fumasem un joint înainte de somn. M-am trezit speriat, apoi fericit că sunt viu, aici. Dar ştiu că am un timp-limită. Nu ştiu, nu ţin minte să mă fi iertat în vis. Însă ştiu că ceva se va schimba, ori se va întâmpla un miracol, ori mă voi duce la fund. Asta am simţit dimineaţa. Asta simt şi acum. Ştiu că în vis Satana mi s-a părut corect, deşi crud. Nu ştiu dacă mă înţelegi. E greu de transmis ceea ce am simţit. De-aia nici nu am memorat cuvintele, ele erau o punte doar, o arunci în aer după ce ai trecut-o. Aşa, să fie mai vesel. Mai pricolino.

Vrei un ceai sau o cafea? Faine ceaiuri fac acuma în Pub. Ştii, şi eu am avut zilele astea un vis asemănător. Cu dracu’, numai că nu e chiar aşa simpatic ca în visul tău. Visul meu a fost groaznic. Am fost vânat de dracu’. De fapt, când m-am trezit, eram sigur că nu am visat, dacă e să fiu sincer, nici acum nu ştiu ce-a fost. Ştiu că mergeam pe stradă şi trebuia să salvez un bătrân care se scufunda într-un butoi. Dar nu ştiu de ce nu puteam face treaba asta singur. Eram sigur de asta. Trebuia să conving un băieţel de pe stradă să mă ajute, altfel nu reuşeam. Dar băieţelul nu voia să meargă. Era foarte urât şi îmi zicea că nu poate nimic, dar eu eram sigur că mă minte, că-i şmecher. Apoi ştiu că eram în camera mea. Băieţelul se transformase în fetiţă. O fetiţă foarte urâtă, apoi două, trei, patru, cinci, şase, şapte… toate m-au înconjurat şi hohoteau. Înnebuneam. Nu mai puteam să aud hohotele lor şi să le văd. Stăteam cu capul între picioare, cu palmele la urechi, dar degeaba. Apoi au apărut mulţi draci ce roiau în jurul meu şi voiau să mă mintă. Se transformau continuu în băieţei, fetiţe, obiecte, numai să mă înşele. După asta m-am trezit. Îmi era frică, deşi parcă ştiam că a fost doar un vis. Când am adormit din nou, ştiu că cineva a sunat la uşa mea, am mers şi am deschis, era o femeie foarte frumoasă, am lăsat-o să intre. Ea s-a dezbrăcat şi m-a tras în pat. La sfârşit, după ce făcusem sex, când eram obosit şi mulţumit, un râs îngrozitor m-a trezit. Femeia se transformase într-o babă hidoasă care îmi zicea tot timpul: te-am futut, te-am prins până la urmă, te-am futut, te-am prins, te-am futut, te-am prins până la urmă, te-am futut, te-am prins… Mă simţeam terminat, de nimic, roiuri de draci-hidoşi-păroşi-copii-foarte-urâţi-babe-carbonizate-puturoase-fetiţe-şi-obiecte, toate sau totul roia în jurul meu. Dracul câştigase partida, eram prins, nu mai puteam face nimic.

This is the end, beautiful friend.

This is the end, my only friend, the end

of our elaborate plans, the end

of everything that stands, the end,

no safety or surprise, the end. – suna în capul meu.

…când m-am trezit, nu eram sigur dacă chiar s-a întâmplat sau nu, din cauza ceasului. În vis, ticăia foarte tare. Îl duceam la bucătărie, dar el apărea înapoi. Când m-am trezit, ceasul mă privea şi făcea un zgomot de parcă mă scuipa. Nu ştiu ce se întâmplă cu mine, cred că înnebunesc, cred că mă las de fumat iarbă, mă doare îngrozitor capul.

Music Pub-ul se umple de fum. Ne acoperă şi nouă capetele. Abia îmi văd prietenul. Scoate un joint şi îl aprinde. E bun. Iarba noastră cea de toate zilele. Muzica bună ne duce în starea de euforie. Buru zice că se simte foarte bine. Şi eu. Îi zic bancul cu expoziţia de pictură, când vizitatorilor li se spune că tabloul în care se fut doi poponari, pidari – că sună mai bine –, are ca denumire orice titlu de ziar. Scot o revistă şi îi citesc titlurile: se toarnă ciment, „curăţenia“ continuă, singurul ziar gratuit pentru capitală, Mitrea protestează în vârful macaralei, festivalul trabucurilor, suspendarea vizelor depinde de guvernul român, cea mai modernă parcare din ţară, bombă la justiţie, vrei să fii model?, învăţaţi limbi străine!, preţul unei cafele pentru Tom Hanks, ce drepturi au consumatorii?, loteria română te salută, eu am construit roata mare! etc. etc. Moare de râs. Totul se şterge de pe creier. Norii de fum ne fac să ne simţim sus-sus. Bem cola şi simţim fiecare bulă de gaz a sucului. Ne zgârie uşor gâturile.

În ochi, culorile sunt foarte vii, muzica trece prin urechile noastre. Buru începe să deseneze. Rupe desen după desen, deşi mie mi-au plăcut toate. Să cânte Tricky, zice el, şi cântă Tricky. O bere, strig eu, şi chelneriţa îmi aduce o bere.