John Steinbeck, Cannery Row

Copyright © John Steinbeck, 1945

Copyright renewed Elaine Steinbeck, John Steinbeck IV and Thom Steinbeck, 1973

Published by arrangement with McIntosh and Otis, Inc.

All rights reserved

© 2010, 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-6150-3

ISBN PDF: 978-973-46-6151-0

ISBN print: 978-973-46-6020‑9

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă : © Ndiebold/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JOHN ERNST STEINBECK s-a născut la 27 februarie 1902, în Salinas, California. Între 1918 şi 1925 urmează, cu întreruperi, cursurile Universităţii Stanford. După ce mai multe schiţe îi sunt respinse, Steinbeck debutează în 1929 cu un roman, Cupa de aur, al cărui protagonist este piratul Henry Morgan. În 1932 publică volumul de nuvele Păşunile Raiului, inspirat din viaţa fermierilor din Valea Salinas. Un an mai târziu, îi apare romanul Către un zeu necunoscut, iar în 1935, Cartierul Tortilla, urmat de Bătălia (1936) şi clasicul Şoareci şi oameni (1937), ecranizat în repetate rânduri. În 1938 vede lumina tiparului volumul de nuvele Valea lungă. Pentru Fructele mâniei (1939) i se decernează Premiul Pulitzer. În următoarele două decenii publică Nopţi fără lună (1942), Strada Sardinelor (1945), Autobuzul rătăcit (1947), Perla (1947), La răsărit de Eden (1952), cartea sa cea mai îndrăgită, Joia dulce (1954), Scurta domnie a lui Pépin al IV-lea (1957) şi Iarna vrajbei noastre (1961). În 1962, în urma unui lung periplu prin patruzeci de state americane în compania căţelului său, Charley, scrie volumul Eu şi Charley descoperim America. În acelaşi an i se decernează Premiul Nobel pentru Literatură. John Steinbeck a mai scris eseuri (America şi americanii), reportaje, scenarii de film (printre acestea numărându-se şi celebrul Viva Zapata!). A încetat din viaţă la 20 decembrie 1968.

Lui Ed Ricketts,

care ştie de ce sau aşa ar trebui

Oamenii, locurile şi întâmplările

din această carte sunt, desigur,

ficţiune, produse ale imaginaţiei.

Strada Sardinelor

Strada Sardinelor din Monterey, California este un poem, o duhoare, un zgomot iritant, o însuşire a luminii, o nuanţă, un obicei, o nostalgie, un vis. Pe Strada Sardinelor se adună şi se împrăştie lucruri, tinichea, fier, rugină şi aşchii de lemn, asfalt ştirbit, maidane cu buruieni şi grămezi de gunoaie convieţuiesc alături de fabrici de conserve de sardine cu acoperişuri din tablă ondulată, cârciumi gălăgioase, restaurante şi bordeluri, băcănii mici şi înghesuite, laboratoare şi aziluri de noapte. Locuitorii săi sunt, după cum îi descria un om cândva, „curve, peşti, cartofori şi nemernici“, descriere care includea pe toată lumea. Dacă omul în chestiune s-ar fi uitat prin alt vizor, i-ar fi descris poate ca „sfinţi şi îngeri, martiri şi asceţi“ şi ar fi însemnat acelaşi lucru.

În dimineţile în care flota sardinelor se întoarce încărcată cu peşte, vasele cu năvoade-pungă intră greoaie în golf, legănându-se şi şuierând. Bărcile pline ochi trag la mal, unde fabricile de conserve de sardine îşi înmoaie cozile în golf. Imaginea e înţelept aleasă, pentru că, dacă fabricile şi-ar înmuia gurile în golf, conservele de sardine care ies pe la celălalt capăt ar fi, cel puţin metaforic vorbind, încă şi mai îngrozitoare. Apoi încep să şuiere sirenele fabricilor, iar în tot oraşul femei şi bărbaţi îşi trag repede hainele pe ei şi se grăbesc la lucru. După care apar maşinile lucitoare care-i aduc jos pe cei din clasele de sus: supraveghetori, contabili, patroni care dispar numaidecât în birouri. După aceea încep să curgă dinspre oraş italieni, chinezi şi polonezi, femei şi bărbaţi asemenea, îmbrăcaţi în pantaloni şi halate de cauciuc şi purtând şorţuri din pânză cerată. Vin fuga să cureţe, să taie, să pregătească şi să pună peştele în conserve. Întreaga stradă răsună de huruituri, mârâituri, strigăte şi zăngănituri în timp ce râuri argintii de peşti se varsă din bărcile pline, iar bărcile se ridică tot mai sus la suprafaţa apei, până se golesc de tot. Fabricile huruie, zdrăngăne şi ţiuie până când şi ultimul peşte a fost curăţat, tăiat, preparat şi pus în conservă, iar atunci sirena şuieră din nou şi italienii, chinezii şi polonezii uzi, obosiţi şi puţind a peşte ies unul câte unul, femei şi bărbaţi asemenea, şi, aplecaţi de spate, o iau în sus pe deal către oraş, iar Strada Sardinelor revine la normal: o stradă liniştită şi magică. Toţi pierde-vară care s-au retras dezgustaţi la umbra chiparoşilor ies la lumină şi se aşază pe ţevile ruginite de pe maidan. Fetele Dorei ies şi ele oleacă afară, dacă e soare. Doc păşeşte agale din clădirea Laboratorului Vestic de Biologie şi traversează strada până la băcănia lui Lee Chong, după doi litri de bere. Henri, pictorul, amuşină ca un terier prin buruienile de pe maidan în căutare de bucăţi de lemn sau de metal utilizabile pentru barca pe care o construieşte. Apoi se lasă înserarea, iar becul din faţa stabilimentului Dorei se aprinde, aruncând o lumină de lună perpetuă peste Strada Sardinelor. Lui Doc îi vin musafiri la laborator şi el traversează din nou strada până la Lee Chong, după cinci litri de bere.

Cum ar putea fi poemul, duhoarea şi zgomotul iritant – însuşirea luminii, nuanţa, obiceiul şi visul – surprinse pe viu? Printre animalele marine, există un fel de viermi plaţi care sunt atât de fragili încât e aproape imposibil să îi prinzi întregi, deoarece se rup şi se fărâmiţează la atingere. Trebuie să-i laşi să iasă singuri la iveală şi să se târască de bunăvoie pe lama unui cuţit, apoi le dai drumul uşor în borcanul cu apă de mare. Probabil că şi cartea aceasta trebuie scrisă la fel – deschizi paginile şi laşi poveştile să se târască înăuntru de bunăvoie.

1

Deşi nu constituia un model de ordine şi curăţenie, băcănia lui Lee Chong era un miracol al proviziilor. Mică şi înghesuită, unica sa încăpere conţinea tot ceea ce i-ar fi trebuit sau şi-ar fi putut dori un om ca să trăiască şi să fie fericit: haine, mâncare proaspătă sau conservată, băutură, tutun, echipament de pescuit, mecanisme de tot felul, bărci, frânghii, capace, cotlete de porc. De la Lee Chong puteai cumpăra o pereche de papuci, un chimono de mătase, o sută de whisky şi un trabuc. Puteai găsi combinaţii care să se potrivească cu aproape orice stare de spirit. Singura marfă care nu era disponibilă la Lee Chong se găsea peste drum, la Dora.

Băcănia se deschidea în zori şi nu se închidea până când ultimul cent hoinar nu fusese cheltuit sau nu se dusese la culcare. Nu că Lee Chong ar fi fost avar. Nu era, dar dacă cineva voia să cheltuiască bani, el îi stătea la dispoziţie. Poziţia sa în comunitate îl surprindea, atât cât putea fi el luat prin surprindere. De-a lungul anilor, toată populaţia de pe Strada Sardinelor ajunsese să-i datoreze bani. Nu-şi presa clienţii, dar când datoria devenea prea mare, Lee le tăia creditul. Decât să urce dealul ca să cumpere din oraş, clientul îşi plătea de obicei datoria sau cel puţin se străduia.

Lee avea faţa rotundă şi era un om politicos. Vorbea o engleză elegantă, fără să folosească însă vreodată litera „r“. Cât au durat războaiele dintre tong¹-urile californiene, se mai întâmpla să se pună preţ pe capul lui Lee. În astfel de ocazii, se ducea pe furiş în San Francisco, unde se interna în spital până când trecea pericolul. Ce făcea cu banii câştigaţi, nimeni nu ştia. Poate că nici nu-i vedea vreodată. Poate că întreaga sa avere consta din datorii neplătite. Dar trăia bine şi era respectat de toţi vecinii. Avea încredere în clienţii săi până în punctul în care risca să devină ridicol. Uneori făcea afaceri proaste, dar până şi pe acestea le valorifica măcar în termeni de reputaţie, dacă nu altfel. Cam aşa stătea treaba şi cu „Palatul azil de noapte şi grătar“. Oricine altcineva ar fi considerat tranzacţia o pierdere totală, dar nu şi Lee Chong.

În băcănie, postul lui Lee Chong era în spatele vitrinei cu trabucuri. Casa de marcat se afla la stânga lui, iar abacul la dreapta. În spatele geamului se vedeau trabucuri maronii, ţigări, tutun Bull Durham, amestec de tutun Duke, tutun de pipă Five Brothers, iar pe peretele dinapoia lui, pe rafturi, erau sticle de un sfert şi de jumătate de whisky Old Green River, Old Town House, Old Colonel şi, preferatul tuturor, Old Tennessee, un whisky de amestec garantat să aibă patru luni vechime, foarte ieftin şi cunoscut în cartier ca „Old Tennis Shoes“². Lee Chong nu se plasase între whisky şi client fără motiv. Ocazional, se găseau spirite întreprinzătoare care să încerce să-i distragă atenţia către altă parte a prăvăliei. Veri, nepoţi, fii şi nurori se ocupau de restul magazinului, dar Lee nu îşi părăsea niciodată locul din spatele vitrinei cu trabucuri. Geamul de deasupra era biroul lui. Îşi odihnea mâinile mici şi grăsune pe sticlă, cu degetele ca nişte cârnăciori mişcându-se neliniştite. Singura sa bijuterie era verigheta de aur lată de pe degetul mijlociu de la mâna stângă, cu care bătea neauzit în covoraşul de cauciuc pentru rest, ale cărui mici protuberanţe se tociseră de mult. Lee avea buze pline şi binevoitoare, iar sclipirea de aur vizibilă când zâmbea era caldă şi generoasă. Purta ochelari pentru citit cu jumătate de lentilă şi din cauză că privea totul prin ei, când se uita la distanţă trebuia să-şi dea capul pe spate. Dobânzi şi reduceri, scăderi, adunări, pe toate le calculau degetele sale ca nişte cârnăciori alunecând sprintene pe abac, în timp ce privirea lui căpruie, prietenoasă se plimba prin băcănie, iar dinţii sclipeau la clienţi.

Într-o seară, cum stătea la locul său obişnuit pe un teanc de ziare ca să nu-i îngheţe picioarele, reflecta cu umor şi tristeţe la o afacere care se consumase chiar în acea după-amiază şi se reconsumase din nou, câteva ore mai târziu. Cum ieşi din băcănie şi o iei în diagonală peste maidanul acoperit de iarbă, croindu-ţi drum printre ţevile mari şi ruginite abandonate de fabrici, dai de o cărare tăiată printre buruieni. Dacă o urmezi, treci de chiparoşi, traversezi calea ferată şi apoi urci pe un podeţ de lemn cu şipci orizontale ca acelea pentru coteţul găinilor, ajungi la o clădire lungă, joasă, folosită mult timp ca depozit pentru făina de peşte. Nu era decât o încăpere mare şi acoperită, aparţinând unui domn muncit de griji pe nume Horace Abbeville. Horace avea două neveste şi şase copii, iar în răstimp de câţiva ani reuşise, prin forţa rugăminţilor şi a persuasiunii, să acumuleze o datorie la băcănie cum nu era alta în Monterey. În acea după-amiază, Horace intrase în băcănie, iar chipul său obosit şi sensibil tresărise la expresia de severitate care îi întunecase faţa lui Lee. Degetele grăsune băteau darabana pe covoraşul de cauciuc. Horace îşi aşezase mâinile cu palmele în sus pe vitrina cu trabucuri.

— Se pare că-ţi datorez o groază de bani, a spus el simplu.

Dinţii lui Lee au lucit apreciativ în faţa unei abordări atât de diferite de cele cu care era obişnuit. A dat din cap cu gravitate, dar a aşteptat să se desfăşoare continuarea farsei.

Horace şi-a udat temeinic buzele cu limba, dintr-un colţ până în celălalt.

— Nu-mi place să ştiu că deasupra capului copiilor mei atârnă chestia asta, a continuat el. Pun pariu că nici un pachet de gumă mentolată nu le-ai da acum.

Faţa lui Lee Chong a aprobat această concluzie.

— Gloază de bani, a repetat el.

Horace a continuat:

— Ştii clădirea aia a mea de dincolo de calea ferată, unde e făină de peşte.

Lee Chong a încuviinţat din cap. Era făina lui de peşte.

— Dacă ţi-aş da-o ţie…, s-a avântat Horace. Mi-ai şterge toată datoria?

Lee Chong şi-a dat capul pe spate, fixându-l pe Horace prin ochelarii cu jumătate de lentilă în timp ce mintea îi sărea de la o socoteală la alta, iar mâna dreaptă se mişca neliniştită pe şirurile numărătorii. A cântărit construcţia, care nu era cine ştie ce, şi terenul, care s-ar fi putut dovedi valoros dacă o fabrică de conserve ar fi vrut să se extindă.

— Sigul, a spus Lee Chong.

— Păi atunci, scoate registrul şi eu îţi fac o hârtie de mână că locul e acum al tău.

Horace părea grăbit.

— Nu nevoie hâltii, a spus Lee. Fac hâltie cu datolie achitată.

Au încheiat afacerea cu demnitate, iar Lee Chong a pus la bătaie şi o sută de „Old Tennis Shoes“. După ce au terminat, Horace Abbeville a tăiat-o drept peste maidan, a trecut de chiparoşi, a traversat calea ferată şi podeţul de lemn până la clădirea care fusese a lui, iar acolo s-a împuşcat pe un morman de făină de peşte. Şi, deşi nu are legătură cu povestea asta, nici unul din copiii lui Abbeville, indiferent de mamă, nu a mai dus vreodată lipsă de gumă de mestecat mentolată.

Dar să revenim la seara respectivă. Horace era întins pe catafalc cu ace de îmbălsămare înfipte în el, iar cele două neveste stăteau îmbrăţişate pe treptele casei (au fost prietene bune până după înmormântare, când şi-au împărţit copiii şi nu şi-au mai vorbit niciodată). Lee Chong stătea în spatele vitrinei cu trabucuri, iar privirea sa căpruie şi blândă era întoarsă spre interior, contemplând o mare calmă şi eternă de mâhnire chinezească. Ştia că nu ar fi putut să-l împiedice, dar îşi dorea să fi ştiut măcar şi poate să fi încercat să-l ajute. Fără îndoială, dreptul inviolabil al unui om de a se sinucide era adânc înrădăcinat în bunătatea şi înţelegerea lui Lee, dar uneori un prieten poate face ca acest lucru să nu fie necesar. Lee plătise deja înmormântarea şi trimisese un coş cu alimente familiilor îndurerate.

Acum Lee Chong era proprietarul clădirii Abbeville: un acoperiş solid, o podea solidă, două ferestre şi o uşă. E adevărat că era plină cu mormane de făină de peşte, ceea ce îi dădea un miros special şi pătrunzător. Lee Chong s-a gândit să o utilizeze ca depozit pentru alimente, dar s-a răzgândit repede. Era prea departe şi putea să intre oricine pe fereastră. Bătea cu verigheta de aur în covoraşul de cauciuc, întorcând problema pe toate feţele, când a intrat Mack. Acesta era cel mai în vârstă, şeful, mentorul şi, într-o mică măsură, exploatatorul unui mic grup de bărbaţi care aveau în comun lipsa unei familii, a banilor şi a oricăror ambiţii dincolo de mâncare, băutură şi satisfacţie. Dar în timp ce majoritatea bărbaţilor, în goana lor după satisfacţie, se distrug şi, blazaţi, epuizaţi îşi ratează ţinta, Mack şi prietenii săi abordau satisfacţia cu lejeritate, discret şi o absorbeau încet. Mack şi Hazel, un tânăr foarte vânjos, Eddie, care ocazional ţinea locul barmanului în La Ida, Hughie şi Jones, care adunau din când în când broaşte şi pisici pentru Laboratorul de Biologie, locuiau acum cu toţii în ţevile mari şi ruginite de pe maidanul de lângă băcănia lui Lee Chong. Adică locuiau în ţevi când ploua, iar când era frumos locuiau la umbra chiparoşilor întunecaţi de la marginea maidanului. Crengile se pliau în jos formând un acoperiş sub care puteai sta întins, urmărind mersul şi vitalitatea Străzii Sardinelor.

Lee Chong se crispă un pic când intră Mack şi îşi trecu rapid privirea prin magazin, să se asigure că Eddie sau Hazel sau Hughie sau Jones nu intraseră şi ei, pierzându-se printre produse.

Mack a dat cărţile pe faţă cu o onestitate cuceritoare.

— Lee, a spus el, eu şi Eddie şi ceilalţi am auzit că deţii clădirea Abbeville.

Lee Chong a încuviinţat din cap şi a aşteptat.

— Eu şi prietenii mei ne-am gândit să te întrebăm dacă am putea să ne mutăm acolo. O să-ţi păzim proprietatea, a adăugat el repede. N-o să lăsăm pe nimeni să intre sau să strice ceva. Ştii tu, copiii pot să spargă geamurile…, sugeră Mack. Cineva poa’ să-i dea foc, dacă nu e nimeni care s-o păzească.

Lee îşi dădu capul pe spate şi se uită în ochii lui Mack prin ochelarii lui cu jumătate de lentilă, iar ritmul pe care-l bătea cu degetul încetini în timp ce reflecta adânc. În privirea lui Mack se citea bunăcredinţă, prietenie şi dorinţa de a mulţumi pe toată lumea. Şi atunci de ce se simţea Lee puţin încolţit? De ce gândurile lui îşi croiau drum cu grija unei pisici printre cactuşi? Propunerea fusese făcută cu candoare, aproape în spiritul filantropiei. Mintea lui Lee anticipă posibilităţile – nu, erau de fapt probabilităţi, iar ritmul degetului încetini şi mai mult. Se văzu refuzându-l pe Mack şi văzu şi geamurile sparte. Apoi Mack i-ar propune a doua oară să-i păzească şi să-i apere proprietatea, iar la al doilea refuz, Lee ar simţi miros de fum şi ar vedea limbile flăcărilor lingând pereţii. Mack şi prietenii lui ar încerca să ajute la stingerea focului. Degetul lui Lee se opri calm pe covoraşul pentru rest. Era învins. Ştia asta. Nu-i mai rămânea decât să încerce să-şi păstreze demnitatea, şi erau şanse mari ca Mack să fie foarte generos în privinţa aceasta. Lee spuse:

— Vlei plăteşti chilie la locul meu? Vlei stai ca la hotel?

Mack zâmbi larg şi se dovedi generos.

— I-auzi! exclamă el. E o idee, sigur. Cât?

Lee reflectă. Ştia că nu contează cât le cere, oricum nu va primi nimic. N-avea decât să înainteze o sumă care chiar să-i lase demnitatea intactă.

— Cinci dola’ pe săptămână, spuse Lee.

Mack îşi jucă rolul până la capăt.

— Tre’ să vorbesc cu băieţii, spuse el evaziv. Nu se poate patru dolari pe săptămână?

— Cinci dola’, spuse Lee hotărât.

— Păi, să văd ce zic şi băieţii, răspunse Mack.

Şi aşa a rămas. Toată lumea era mulţumită. Şi chiar dacă s-ar putea crede că Lee Chong a suferit o pierdere totală, mintea lui nu funcţiona aşa. Geamurile nu erau sparte. Nu a izbucnit nici un incendiu şi, deşi chirie nu i s-a plătit niciodată, dacă chiriaşii aveau bani, şi destul de des se întâmpla să aibă, nu le trecea prin minte să-i cheltuiască altundeva decât în băcănia lui Lee Chong. Obţinuse de fapt exclusivitate asupra unui mic grup de potenţiali clienţi activi. Dar era mai mult de-atât. Dacă vreun beţiv făcea probleme în băcănie, dacă din New Monterey coborau hoarde de copii puşi pe jaf, era de-ajuns ca Lee Chong să-i cheme şi chiriaşii lui îi săreau în ajutor. Şi se mai stabilise o legătură: nu poţi fura de la binefăcătorul tău. Ceea ce câştiga acum cu conservele de fasole, roşiile, laptele şi pepenii acoperea cu vârf şi îndesat chiria. Şi dacă băcăniile din New Monterey începeau să aibă brusc pierderi mari, lucrul acesta nu îl privea defel pe Lee Chong.

Băieţii s-au instalat, iar făina de peşte a dispărut. Nimeni nu ştie cine a botezat casa, dar de-atunci înainte a rămas cunoscută ca „Palatul azil de noapte şi grătar“. În ţevi şi sub chiparoşi nu fusese loc de mobilă şi alte rafinamente care nu sunt doar semnele, ci şi limitele civilizaţiei noastre. Odată mutaţi în „Palatul azil de noapte“, băieţii s-au apucat să-l mobileze. Au apărut un scaun, un pat de campanie şi încă un scaun. Un magazin de menaj i-a sponsorizat cu o cutie de vopsea roşie, şi asta fără rezerve, deoarece nici n-a aflat vreodată, iar pe măsură ce apăreau o masă sau un scaun nou erau imediat vopsite, ceea ce nu doar înfrumuseţa obiectul, ci îl şi făcea de nerecunoscut în caz că fostul proprietar ar fi aruncat o privire în casă. Şi astfel a început să funcţioneze „Palatul azil de noapte şi grătar“. Băieţii şedeau în faţa uşii şi priveau peste şine, maidan şi stradă direct în ferestrele din faţă ale Laboratorului de Biologie. Iar noaptea auzeau muzica din laborator. Şi îl petreceau pe Doc din priviri ori de câte ori traversa strada să ia bere de la Lee Chong. Şi atunci Mack spunea:

— Tare cumsecade mai e Doc. Ar trebui să facem ceva pentru el.

1. Iniţial asociaţii de întrajutorare ale emigranţilor chinezi, tong-urile au degenerat în grupuri cu activităţi ilegale, între anii 1850 şi 1920 fiind implicate în lupte pentru teritoriu, profit etc.

2. Joc de cuvinte bazat pe sonoritatea similară; old tennis shoes înseamnă „tenişi vechi“.

2

Cuvântul este un simbol şi o bucurie care înghite oamenii şi scenele, copacii, plantele, fabricile şi pechinezii. Apoi Lucrul devine Cuvânt şi din nou Lucru, dar cumva deformat şi ţesut într-un model fantastic. Cuvântul înghite Strada Sardinelor, o digeră şi o scuipă, iar Strada capătă pâlpâirea lumii verzi şi a mărilor care reflectă cerul. Lee Chong nu este doar un băcan chinez. Trebuie să fie mai mult. Poate că este răul echilibrat şi ţinut în suspensie de bine – o planetă asiatică menţinută pe orbită de atracţia lui Lao Zi, dar ţinută la distanţă de Lao Zi prin forţa centrifugă a abacului şi casei de marcat – Lee Chong suspendat, învârtindu-se, învârtejindu-se printre alimente şi fantome. Un bărbat dur cu o conservă de fasole – un bărbat moale cu oasele bunicului său. Căci Lee Chong săpase în mormântul de la China Point şi găsise oasele îngălbenite şi craniul cu păr cânepiu încă lipit de el. Şi împachetase cu grijă, foarte drept oasele, femururile şi tibiile, cu craniul în mijloc, pelvisul şi claviculele în jurul lui şi coastele curbate de-o parte şi de alta. Apoi Lee Chong îşi trimisese într-o cutie bunicul cel casant dincolo de marea occidentală, să se odihnească în sfârşit în pământul sfinţit de strămoşii săi.

Mack şi băieţii se învârtesc şi ei pe orbitele lor. Ei sunt Virtuţile, Graţiile şi Frumuseţile în mijlocul nebuniei mutilate şi grăbite din Monterey şi din Monterey-ul cosmic, unde oameni înspăimântaţi şi înfometaţi îşi distrug pântecele luptându-se să-şi asigure o anumită hrană, unde oameni însetaţi de iubire distrug tot ceea ce poate fi iubit la ei. Mack şi băieţii sunt Frumuseţile, Virtuţile şi Graţiile. Într-o lume condusă de tigri cu ulcere, însămânţată de tauri jugăniţi, ale cărei gunoaie sunt răscolite de şacali orbi, Mack şi băieţii se ospătează cu delicateţe alături de tigri, se drăgostesc cu juncile înfierbântate şi strâng firimiturile ca să hrănească cu ele pescăruşii de pe Strada Sardinelor. La ce îi foloseşte unui om să aibă lumea întreagă, dacă se întoarce la casa lui cu ulcer gastric, prostata distrusă şi ochelari bifocali? Mack şi băieţii evită capcana, ocolesc otrava, păşesc peste juvăţ în timp ce o generaţie întreagă prinsă în capcană, otrăvită şi legată de mâini şi de picioare ţipă la ei şi îi numeşte oameni de nimic, neisprăviţi, pete pe obrazul oraşului, hoţi, derbedei, pierde-vară. Tatăl nostru Carele eşti în natură, Carele ai blagoslovit cu darul supravieţuirii coiotul, şobolanul maro obişnuit, vrabia englezească, musca şi molia, pesemne că dragostea Ta faţă de oamenii de nimic, faţă de petele de pe obrazul oraşului şi toţi pierde-vară, faţă de Mack şi băieţi este nemărginită. Virtuţi şi graţii şi lene şi poftă de viaţă. Tatăl nostru Carele eşti în natură.

3

Băcănia lui Lee Chong se află la dreapta maidanului (deşi nimeni nu ştie de ce i se spune maidan, că numai gol nu e: pe el sunt îngrămădite cazane vechi, ţevi ruginite, pătrate mari de scândură şi mormane de canistre de douăzeci de litri). Dincolo de maidan se află calea ferată şi „Palatul azil de noapte“. Iar la marginea din stânga a maidanului se găseşte bordelul auster şi demn al Dorei Flood; un stabiliment decent, curat, onest, de modă veche, unde se poate bea un pahar de bere între prieteni. Nu e vreo cârciumă încropită unde îţi iau şi pielea de pe tine, ca apoi să se mute în alt oraş, ci un club solid şi conservator, clădit, ţinut şi diriguit de Dora care, madamă şi fată de consumaţie timp de cincizeci de ani, a reuşit, exercitându-şi înzestrările speciale cu tact, onestitate, filantropie şi o doză de realism, să se facă respectată de oamenii inteligenţi, învăţaţi şi buni deopotrivă. Şi, din tot atâtea motive, să fie urâtă de tagma perversă şi lascivă a domnişoarelor bătrâne măritate ai căror soţi respectă căminul, dar nu prea se omoară după el.

Dora este o mare femeie, o femeie masivă cu părul de un portocaliu aprins şi preferinţe pentru rochii de seară vernil. Conduce un local cinstit, cu preţ unic, nu vinde tării şi nu permite să se vorbească tare sau vulgar. Dintre fete, unele sunt mai degrabă inactive din cauza vârstei sau a infirmităţilor, dar Dora nu le dă niciodată la o parte, deşi, după cum spune chiar ea, unele dintre ele nu au nici trei clienţi pe lună, dar asta nu le împiedică să mănânce de trei ori pe zi. Într-un moment de dragoste pentru istoria locală, Dora şi-a numit localul Restaurantul Steagul cu Urs¹ şi se povesteşte că nu doar o dată cineva a intrat ca să ceară un sendviş. În mod normal, în stabiliment sunt douăsprezece fete, inclusiv cele bătrâne, un bucătar grec şi un bărbat a cărui funcţie oficială este de paznic, dar care preia şi alte atribuţiuni mai delicate şi periculoase. El pune capăt bătăilor, dă afară beţivii, calmează crizele de isterie, vindecă dureri de cap şi serveşte la bar. Bandajează tăieturi şi vânătăi, stă la poveşti cu poliţiştii şi, dat fiind că mai bine de jumătate din fete sunt adepte ale „ştiinţei creştine“², în fiecare duminică dimineaţă citeşte cu voce tare fragmente considerabile din broşura Ştiinţă şi sănătate. Predecesorul său, un bărbat mai puţin echilibrat, a sfârşit groaznic – după cum urmează a se povesti. Alfred, însă, a triumfat asupra mediului său, ridicând nivelul acestuia odată cu el. Ştie ce bărbaţi au ce căuta acolo şi ce bărbaţi nu au ce căuta acolo. Ştie mai multe despre viaţa de familie a cetăţenilor din Monterey decât oricine altcineva din oraş.

Cât despre Dora, ea duce o existenţă fragilă. Din cauză că încalcă legea sau cel puţin litera acesteia, trebuie s-o respecte îndoit faţă de ceilalţi. Nu are voie cu beţivi, bătăi, vulgarităţi, că i se închide localul. Tot din motive de ilegalitate, Dora trebuie să practice filantropia cu asupra de măsură. Toată lumea încearcă să o stoarcă de bani. Dacă poliţia organizează un bal pentru fondul lor de pensii şi toţi ceilalţi contribuie cu un dolar, Dora trebuie să dea cincizeci. Când Camera de Comerţ şi-a reamenajat grădinile, toţi comercianţii au dat câte cinci dolari, dar Dorei i s-au cerut, şi ea a plătit, o sută. La fel se întâmplă şi cu restul: Crucea Roşie, Fondul Comunal, Cercetaşi; banii murdari, câştigaţi din păcat ai Dorei se află, neştiuţi şi nelăudaţi de nimeni, în fruntea listei de donaţii. Dar în timpul Depresiunii ea a fost lovită cel mai tare. Pe lângă obişnuitele activităţi de binefacere, văzând copiii nemâncaţi de pe Strada Sardinelor, taţii şomeri şi nevestele muncite de griji, Dora a plătit datoriile de la băcănie în stânga şi în dreapta timp de doi ani şi aproape a dat faliment făcând asta. Fetele Dorei sunt bine instruite şi politicoase. Nu i se adresează niciodată unui bărbat pe stradă, chiar dacă acesta le-a vizitat cu o seară în urmă.

Înainte de venirea lui Alfy, actualul paznic, la Restaurantul Steagul cu Urs a avut loc o tragedie care a întristat pe toată lumea. Predecesorul său, pe nume William, era un bărbat negricios şi cu o expresie însingurată. Pe timpul zilei, când nu avea prea multe de făcut, se plictisea de compania femeilor. Pe fereastră, îi vedea pe Mack şi băieţi cum stăteau pe ţevile de pe maidan, bălăbănindu-şi picioarele printre tulpinile de nalbă şi sorindu-se în timp ce conversau domol şi filozofic despre subiecte de interes, dar fără greutate. Din când în când, îi vedea scoţând o sticlă de jumate de „Old Tennis Shoes“, ştergându-i gura cu mâneca şi trecând-o de la unul la altul. Şi astfel William a început să-şi dorească să li se alăture. Într-o zi, s-a dus la ei şi s-a aşezat pe o ţeavă. Conversaţia s-a oprit şi deasupra grupului s-a lăsat o linişte jenată şi ostilă. După un timp, William s-a întors dezamăgit la Steagul cu Urs şi a văzut pe geam cum conversaţia s-a reluat cu vioiciune, lucru care l-a întristat. Avea un chip urât şi negricios, iar buzele îi erau muncite de gânduri negre.

A doua zi s-a dus din nou, de data asta cu o sticlă de jumate de whisky. Mack şi băieţii au băut whisky-ul, doar nu erau nebuni, dar singurele cuvinte rostite au fost „noroc“ şi „pân’ la fund“.

După un timp, William s-a întors la Steagul cu Urs, de unde i-a urmărit prin fereastră şi l-a auzit pe Mack spunând răstit:

— La dracu’, nu înghit peştii!

Evident, acest lucru nu era adevărat, deşi William nu avea de unde să ştie. Mack şi băieţii pur şi simplu nu-l plăceau.

Asta i-a frânt inima lui William. Vagabonzii nu îl acceptaseră social. Îl considerau inferior lor. William fusese dintotdeauna introvertit, având tendinţa de a se învinovăţi. Şi-a pus pălăria şi a luat-o pe malul mării până la far. A adăstat o vreme în micul cimitir, de unde se aud valurile spărgându-se neîncetat. Mintea lui William s-a umplut de gânduri negre şi mohorâte. Nimeni nu îl iubea. Nimănui nu-i păsa de el. I se spunea lui că e paznic, dar de fapt era doar un peşte: un peşte pervers, cea mai josnică creatură din lume. Şi apoi s-a gândit că şi el avea dreptul să trăiască şi să fie fericit ca toată lumea, la naiba, chiar îl avea. Plin de furie, a făcut cale întoarsă, dar când a ajuns la Steagul cu Urs şi a urcat scările, toată furia i-a trecut. Era seară şi tonomatul cânta Harvest Moon, iar William şi-a amintit că primei curve cu care avusese el de-a face îi plăcuse cântecul ăla înainte să fugă, să se mărite şi să dispară. Cântecul l-a întristat teribil. Când a intrat, Dora era în salonul din spate, bea o ceaşcă de ceai.

— Ce-i cu tine? Te simţi rău? l-a întrebat ea.

— Nu, i-a răspuns William. Da’ ce-ţi pasă? Mă simt mizerabil. Cred că-mi trag un glonţ în cap.

Dora se confruntase cu mulţi nevrotici la viaţa ei. O glumă le rezolvă pe toate, ăsta era motto-ul său.

— Dacă-i aşa, atunci fă-o-n afara programului şi ai grijă să nu mânjeşti covoarele, i-a spus ea.

Un nor negru şi umed s-a lăsat asupra inimii lui William, care a pornit-o încet pe hol, până la uşa Evei Flanegan. Fata avea părul roşcat şi se spovedea în fiecare săptămână. Eva era o fată foarte credincioasă, dintr-o familie mare, cu mulţi fraţi şi surori, însă era şi o beţivancă imprevizibilă. Când a intrat, a găsit-o făcându-şi unghiile sau, mai degrabă, mânjindu-le şi şi-a dat seama că era băută, iar Dora nu lăsa o fată băută să muncească. Avea degetele pline de ojă până la prima articulaţie şi era furioasă.

— Ce te roade? l-a întrebat.

William s-a enervat şi el.

— O să-mi trag un glonţ în cap, i-a răspuns mânios.

— Ăsta e un păcat murdar, mizerabil şi împuţit, a ţipat Eva la el. E exact genul tău să faci o măgărie tocmai când am strâns şi eu suficienţi marafeţi să merg în vacanţă la East St. Louis. Eşti un nenorocit de doi bani.

Încă ţipa la el când William a închis uşa în urma lui, îndreptându-se spre bucătărie. I se acrise de femei. O să-i facă bine compania grecului.

Grecul, cu şorţul lui uriaş şi mânecile suflecate, prăjea nişte cotlete în două tigăi mari, întorcându-le cu o daltă de gheaţă.

— Salut, Kits. Cum îţi merge?

Cotletele sfârâiau zgomotos în tigaie.

— Nu ştiu, Lou, a răspuns William. Uneori cred că cel mai bine ar fi să… harşt! a spus şi a tras o linie cu degetul în dreptul beregatei.

Grecul a pus dalta de gheaţă pe aragaz şi şi-a suflecat mânecile şi mai mult.

— Să-ţi spun ce cred eu, Kits. Eu cred că ăia care vorbesc despre asta n-o fac niciodată.

William s-a întins după daltă şi a luat-o în mână cu un gest firesc. Îşi ţinea privirea pironită în ochii negri ai grecului, în care citea neîncredere şi amuzament, dar, cum îl fixa, figura grecului s-a tulburat şi apoi s-a umplut de îngrijorare. Iar William a văzut schimbarea, a văzut cum grecul întâi şi-a dat seama că ar putea s-o facă şi apoi că o va face sigur. În momentul când a citit asta în privirea grecului, a ştiut că trebuia s-o facă. Era trist, pentru că acum i se părea o prostie. Mâna şi-a luat avânt, iar dalta de gheaţă i s-a înfipt cu un pocnet în inimă. Uimitor cât de uşor a intrat. William fusese paznic înaintea lui Alfred. Toată lumea îl plăcea pe Alfred. Putea să stea oricând pe ţevi cu Mack şi băieţii. Ba putea chiar şi să-i viziteze la „Palatul azil de noapte“.

1. Bear Flag Restaurant, în orig., aluzie la steagul oficial al statului California, pe care este reprezentat un urs.

2. „Ştiinţa creştină“ (Christian Science) este o mişcare religioasă fondată de Mary Baker Eddy în 1879, în Statele Unite; de orientare protestantă, „ştiinţa creştină“ are ca misiune „reinstituirea creştinismului primitiv şi a elementului pierdut de vindecare“ (cf. manualului redactat de Mary Baker Eddy în 1875, Science and Health with Key to the Scriptures); a nu se confunda cu Biserica Scientologică.

4

În amurg, pe Strada Sardinelor se întâmpla un lucru curios. Se întâmpla în răstimpul dintre apus şi aprinderea felinarelor de pe stradă. Chiar în acel scurt interval incert şi tăcut. La poalele dealului, pe lângă „Palatul azil de noapte“, pe podeţul de lemn şi peste maidan venea un chinez bătrân. Purta o pălărie de pai tradiţională, pantaloni şi jachetă de blugi şi bocanci grei, unul dintre ei cu talpa dezlipită şi lovindu-i-se cu zgomot de asfalt în timp ce mergea. Într-o mână ducea un coş de nuiele acoperit. Avea faţa slabă, maronie şi brăzdată ca pastrama, iar ochii îi erau căprui, până şi albul acestora fiind căprui, şi adânciţi în orbite, încât părea că priveşte prin nişte găuri. Venea exact la ceasul amurgului, trecea strada şi o lua printre Laboratorul de Biologie şi fabrica de conserve Hediondo. Apoi traversa mica plajă şi dispărea printre pilonii de oţel care sprijineau promenada de lemn. Nu mai apărea decât în zori.

Iar atunci, în răstimpul dintre stingerea felinarelor de pe stradă şi revărsarea zorilor, bătrânul chinez se strecura printre piloni, traversa plaja şi apoi strada. De data aceasta coşul de nuiele era greu, ud, cu apa şiroind din el. Talpa dezlipită se auzea lovindu-se cu zgomot de asfalt. O apuca în sus, pe deal, până la a doua stradă, intra pe o poartă tăiată într-un gard înalt din scânduri şi se făcea nevăzut până seara. Oamenii auzeau, în somn, zgomotul pe care îl făcea talpa dezlipită şi se trezeau pentru o clipă. Acest lucru se întâmpla deja de ani de zile, dar nimeni nu se obişnuise cu el. Unii credeau că ar fi Dumnezeu, cei foarte bătrâni spuneau că e Moartea, cât despre copii, ei credeau că e doar un chinez bătrân şi caraghios, aşa cum cred copiii despre orice este bătrân şi ciudat. Dar copiii nu îl tachinau şi nici nu strigau după el, cum ar fi făcut în mod obişnuit, deoarece era învăluit într-un mic nor de teamă.

Singurul care l-a înfruntat pe bătrânul chinez a fost un băieţel de zece ani, curajos şi frumos, pe nume Andy, din Salinas. Andy era venit în vizită în Monterey când l-a văzut pe bătrân şi a ştiut că trebuia să strige după el, măcar ca să îşi afişeze autoritatea. Dar până şi Andy, oricât de curajos ar fi fost, a simţit norul de teamă. Andy l-a urmărit trecând seară de seară, în el ducându-se o luptă între datorie şi groază. Până într-o seară, când Andy şi-a făcut curaj şi s-a luat după bătrân, cântând subţire şi strident:

— Chinezul Ching-Chong stătea pe-o bară/ Şi-a venit un alb şi l-a muşcat de coadă.

Bătrânul s-a oprit şi s-a întors. Andy a tăcut. Ochii căprui, adânciţi în orbite l-au fixat, iar buzele subţiri şi ridate s-au mişcat. Ce s-a întâmplat apoi, Andy nu a putut să explice sau să uite nicicând. Fiindcă ochii s-au mărit până când chinezul a dispărut. Şi a rămas doar un ochi, un ochi căprui uriaş, cât o uşă de biserică. Andy a privit prin uşa maronie, transparentă şi lucitoare, şi prin ea a zărit un peisaj de ţară pustiu şi plat cât vedeai cu ochii, dar care se termina cu un şir de munţi cu forme fantastice: capete de vaci şi de câini, corturi şi ciuperci. Câmpia era acoperită cu iarbă scundă şi aspră, iar din loc în loc vedea câte o movilă. Şi pe fiecare movilă stătea un animal mic, ca o marmotă americană. Iar singurătatea, izolarea rece şi deprimantă a peisajului l-au făcut pe Andy să scâncească pentru că nu mai era nimeni pe lume, iar el fusese abandonat. Andy a închis ochii ca să nu mai vadă, iar când i-a deschis era pe Strada Sardinelor şi chinezul cel bătrân tocmai trecea, lipăind cu talpa dezlipită, printre Laboratorul de Biologie şi fabrica Hediondo. Andy a fost singurul băiat care a făcut asta şi nici că a mai încercat-o a doua oară.