N. Steinhardt

(Monahul Nicolae Delarohia)

Opere 2

Dăruind vei dobândi

Cuvinte de credinţă

Ediţie îngrijită, studiu introductiv şi referinţe critice de Ştefan Iloaie.

Repere biobibliografice de Virgil Bulat

Indici de Macarie Motogna

MĂNĂSTIREA ROHIA

Editura Polirom

2008

© 2008 by Editura POLIROM

© Mănăstirea Rohia, 2008

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, Bl. B3A, sc. 1, et. 1, sector 4, cod 040031, O.P 53

P.O. BOX 1-728, 030174

www.manastirea-rohia.ro

Editura Mănăstirea Rohia, loc. Rohia nr. 18, Maramureş, 435612,

Tel.: (0262) 38.76.05; Fax: (0262) 38.76.08;

E-mail: cancelarie@manastirea-rohia.ro

ISBN eBOOK: 978-973-46-2047-0

ISBN: 978-973-46-1084-6

Opera integrală N. Steinhardt apare din iniţiativa P.S. Justin Hodea Sigheteanul,

Preşedintele Fundaţiei „N. Steinhardt”.

Colectivul redacţional: Virgil Bulat, George Ardeleanu, Florian Roatiş, Ştefan Iloaie, Macarie Motogna.

Redactor: Ioana Aneci

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Notă asupra ediţiei

Ediţia de faţă reproduce conţinutul cuvântărilor şi eseurilor teologice ale părintelui Nicolae Delarohia (N. Steinhardt) în ordinea stabilită de el. Autorul şi-a pregătit în bună măsură volumul pentru a fi publicat sub titlul Cuvinte de credinţă; cu excepţia ediţiei din 2006 de la Editura Humanitas, care păstrează acest titlu, el a apărut în şase ediţii (Editura Episcopiei Maramureşului şi Sătmarului, 1992; Editura Dacia, 1994, 1997, 1999, 2002; Editura Mănăstirii Rohia, 2006) cu titlul Dăruind vei dobândi şi subtitlul Cuvinte de credinţă şi a intrat în conştiinţele multor cititori cu această denumire, ce face astăzi trimitere directă la autor atunci când este folosită. Este motivul pentru care o păstrăm.

În addenda am introdus trei cuvântări, dintre care două erau deja scrise, dar nu făceau parte din volum aşa cum îl gândise autorul, iar una, „Predică la Duminica Ortodoxiei“, a fost transcrisă după o înregistrare audio, în arhiva Mănăstirii Rohia găsindu-se doar schiţa ei.

Textele au fost comparate cu dactilogramele, manuscrisele şi schiţele, consultându-se de asemenea toate ediţiile precedente; acolo unde a fost absolut necesar, deosebirile – indiferent de unde provin ele – au fost semnalate în note.

Au fost actualizate unele forme lexicale mai vechi şi au fost modificate trimiterile scripturistice redate greşit, unele începând de la dactilogramă şi terminând cu ediţiile publicate.

Cuvintele sau fragmentele subliniate de autor în dactilogramă sunt redate cursiv.

Textele scripturistice sunt redate, aproape fără excepţie, după ediţia folosită şi de autor. În afară de câteva situaţii în care N. Steinhardt a preferat redarea în întregime a numelui cărţilor Sfintei Scripturi, ele au fost redate abreviat în mod unitar, chiar dacă autorul le-a indicat cel mai adesea cu prescurtări diverse. Alte trimiteri la locurile scripturistice – acolo unde autorul citează, se referă direct sau aminteşte evenimentul – au fost identificate pe cât posibil şi redate între paranteze drepte.

Subtitlurile de genul „Predică la duminica...“, prezente sporadic şi în dactilograme sau manuscrise, au fost trecute în notele iniţiale, întrucât s-a încercat îndrumarea omiletică în toate situaţiile posibile. Excepţie fac cele două cazuri în care formulările de acest gen reprezintă însuşi titlul.

Au fost precizate duminicile din cursul anului bisericesc pentru care cuvântările conţin tematici.

Prima notă a fiecărui eseu, de obicei mai extinsă, cuprinde, alături de indicaţiile bibliografice, şi pe cele liturgice, omiletice şi tematice.

Fiecare notă a fost plasată în primul loc unde, conform conţinutului, se impunea să fie introdusă.

Câteva note reiau scurte afirmaţii, intervenţii, propoziţii ori expresii notabile ale părintelui Nicolae publicate în alte volume ale sale. Lucru necesar deoarece eseurile teologice reprezintă încercările, căutările, frământările, zbaterile credinţei şi întrebările de-o viaţă ale autorului, prezente şi în alte scrieri ale sale, uneori cu un accent mai bine aşezat şi în formule mai directe.

Notele marcate cu asterisc (*) la începutul lor aparţin autorului. Toate celelalte note aparţin editorului.

Ştefan Iloaie

Repere biobibliografice

1912 Nicu-Aureliu Steinhardt se naşte pe 29 iulie la Bucureşti, în „casa părinţilor din Calea Moşilor, nr. 208“, după cum se menţionează în actul de naştere aflat în arhivele Mănăstirii Rohia. Copilăria şi-o petrece în comuna Pantelimon, unde tatăl său, inginerul Oscar Steinhardt, conducea o fabrică de mobilă şi cherestea. Face parte dintr-o familie activ implicată în viaţa socială şi în istoria României. Oscar Steinhardt îşi făcuse studiile în Elveţia, la Politehnica din Zürich, unde fusese coleg cu Albert Einstein. În 1913, Oscar Steinhardt este numit prin decret regal membru al Ordinului „Coroana României“ în rang de cavaler; în primul război mondial, este ofiţer în armata română, rănit la Mărăşeşti şi decorat. Pe linie maternă, N. Steinhardt se înrudea cu Sigmund Freud, pe care, de altfel, în tinereţe, îl vizitează la Viena.

1919-1929 Urmează şcoala primară „Clemenţa“, apoi Liceul „Spiru Haret“. Printre colegi se numără Alexandru Ciorănescu, Rafael Cristescu, Constantin Noica, Alexandru Paleologu şi Mircea Eliade. Debut publicistic în Vlăstarul, revista liceului.

1929 Îşi ia bacalaureatul şi începe să frecventeze cenaclul „Sburătorul“, condus de E. Lovinescu. O cunoaşte pe Monica Lovinescu.

1932 Îşi ia licenţa în Drept, dar frecventase şi cursuri de Litere la Universitatea din Bucureşti.

1934 Sub pseudonimul Antisthius, debutează cu volumul parodic În genul… tinerilor. De pe poziţiile unui „liberalism conservator“, sunt persiflate necruţător atât manifestările noii drepte şi elitiste, cât şi cele de stânga din literatura română interbelică. Printre parodiaţi se numără Emil Cioran, Constantin Noica, Mircea Eliade, Petru Comarnescu şi Geo Bogza. Este, de fapt, unica istorie parodică a literaturii române tinere, contemporană autorului. Prima reeditare, anastatică, apare în 1993, la Editura PAN, iar a doua (cu titlul În genul lui Cioran, Noica, Eliade…) apare la Editura Humanitas în 1996. Tot în 1934 începe colaborarea la Revista burgheză (din care vor apărea doar şapte numere), iar mai târziu la Libertatea (1937-1940).

1935-1937 Ca urmare a preocupărilor teologale de început, împreună cu prietenul său Emanuel Neuman (frecvent amintit în Jurnalul fericirii sub numele Manole), publică studiul Essai sur une conception catholique du Judaïsme (Eseu despre o concepţie catolică a Iudaismului, Bucureşti), apoi Illusions et réalités juives (Iluzii şi realităţi evreieşti, Paris). În traducerea doamnei Viorica Nişcov, sub titlul Eseuri despre iudaism, cele două studii apar în 2006 la Editura Humanitas.

1936 Sub îndrumarea profesorului Mircea Djuvara, îşi susţine doctoratul în Drept şi îşi publică teza Principiile clasice şi noile tendinţe ale dreptului constituţional. Critica operei lui Léon Duguit, prefaţată de profesorul Julien Bonnecase, care, la rându-i, reliefează viziunea liberal-conservatoare. Lucrarea va fi republicată în anul 2000, sub egida Fundaţiei „N. Steinhardt“, la Editura Solstiţiu din Satu Mare (ediţie îngrijită de Florian Razmoş); textul surprinde prin adecvarea la o vie dezbatere şi în acest început de mileniu, pronunţându-se pentru un sistem de vot mixt, îmbinând votul universal cu cel reprezentativ. În acelaşi an publică Dreptul social. Pretenţii şi iluzii.

1936-1939 La recomandarea lui Camil Petrescu, începe să colaboreze la Revista Fundaţiilor Regale. Primul text publicat în această prestigioasă revistă – „Elementele operei lui Proust“ (nr. 8/1936) – este considerat de N. Steinhardt adevăratul său debut în critica literară. În 1940 este înlăturat dintre colaboratori, în cadrul acţiunii de „purificare etnică“. În aceeaşi perioadă îşi întrerupe colaborarea la RFR şi viitorul său coleg de lot, Vladimir Streinu. Trăieşte până în 1944 o perioadă de umilinţe, privaţiuni, munci „în folosul comunităţii“ (măturat, curăţat zăpada etc.). După cum reiese din confesiunile de mai târziu, nu pare să fi fost prea afectat de această perioadă.

1937-1939 Călătorii de studii în Elveţia, la Paris şi la Londra. În 1938, la Interlaken, la congresul unei asociaţii religioase internaţionale (The Oxford Group), un irlandez îi prevesteşte lui N. Steinhardt botezul creştin.

1945-1947 Îşi reia colaborarea la Revista Fundaţiilor Regale, unde face parte dintr-un comitet pentru premierea tinerilor scriitori. Va fi înlăturat în 1947, împreună cu Vladimir Streinu şi Şerban Cioculescu, în urma unei „cereri ultimative“ a lui G. Călinescu publicate în ziarul Naţiunea. De altfel, la puţin timp după aceea, publicaţia va fi interzisă. Alte colaborări în această perioadă la Universul literar (1945), Victoria (1945), Tribuna poporului (1945).

1948-1959 Refuză să adere la „revoluţia“ comunistă din cultură îndreptată, prin „internaţionalismul proletar“, împotriva valorilor naţionale. O altă lungă perioadă de privaţiuni, de slujbe umile, dar şi din ce în ce mai insistentă apropiere de creştinismul ortodox.

1960 În 4 ianuarie, arestat de Securitate, refuză calitatea de martor al acuzării în procesul „mistico-legionar“ Constantin Noica – Dinu Pillat şi este condamnat la 12 ani de muncă silnică, alături de alte 22 de personalităţi, printre care Alexandru Paleologu, Sergiu Al-George, Păstorel Teodoreanu, Vladimir Streinu şi Marietta Sadova.

În închisoarea Jilava, la 15 martie, ieromonahul Mina Dobzeu îl botează întru ortodoxie, martori fiind câţiva preoţi de diferite confesiuni, „spre a da botezului un caracter ecumenic“. Trece prin închisorile Jilava, Gherla şi Aiud.

1964 În august, este eliberat (în cel de-al treilea şi ultimul val) din închisoare. Ajuns acasă, îşi desăvârşeşte taina botezului la Schitul Darvari, prin mirungere.

1964-1968 Continuând să refuze „orice fel de colaborare cu comunismul“, lucrează ca muncitor necalificat la fabrica „Stăruinţa“ din Calea Vitan. În urma unui grav accident, nu mai poate presta munci fizice, iar prietenii (Noica, Paleologu, Virgil Nemoianu ş.a.) îl conving să revină în viaţa literară prin traduceri, medalioane ale unor scriitori străini etc. Între 1971 şi 1979 îi apar nu mai puţin de zece volume traduse din scriitori celebri – filosoful Alain, Robert Graves, Rudyard Kipling, Max Olivier-Lacamp ş.a.

1972 Termină de redactat textul capodoperei sale Jurnalul fericirii (570 de pagini dactilografiate). Dat spre lectură câtorva prieteni, ajunge în atenţia Securităţii, care îl confiscă (în 14 decembrie 1972). Autorul încearcă reconstituirea Jurnalului, rezultând un manuscris de circa 750 de pagini. În 1975, la insistenţele Uniunii Scriitorilor, Securitatea îi înapoiază autorului prima versiune, cu condiţia de a nu o mai difuza. Reuşeşte să-şi „clandestinizeze“ versiunile, adăpostindu-le pe la prieteni (unul dintre aceştia fiind Virgil Ciomoş), iar câte o dactilogramă a fiecărei versiuni ajunge şi la Paris, la Monica Lovinescu şi Virgil Ierunca. În 14 mai 1984, Securitatea îi confiscă din nou prima versiune a Jurnalului, dar – cum alte copii ale textului fuseseră puse la adăpost – această confiscare nu-şi mai atinge scopul. De altfel, o versiune sintetică, rezultată din combinarea primelor două, va fi transmisă în 1989-1990 la postul de radio „Europa Liberă“. În 1990, împreună cu Virgil Bulat de la Editura Dacia, Virgil Ciomoş optează pentru publicarea primei versiuni, ce apare în 1991. În decursul anilor, Editura Dacia publică Jurnalul în peste 200.000 de exemplare, poate cea mai citită carte din România după 1989. În 1995 apare la Paris Journal de la félicité, cu o prefaţă de Olivier Clément, traducere şi note de Marily Le Nir, iar în acelaşi an, la Bologna, apare Diario della felicità, traducere de Gabriella Bertini Carageani, ediţie îngrijită de Gheorghe Carageani. Destinul internaţional al Jurnalului fericirii va fi confirmat în anii următori prin alte traduceri. Astfel, în 2006, apare ediţia ebraică a Jurnalului, în traducerea lui Yotam Reuveny; în 2007, la Editura Koinónia din Cluj-Napoca, apare traducerea maghiară a cărţii (Napló a boldogságról), realizată de Dankuly Csaba şi Dankuly Levente, iar în acelaşi an, la Editura Maistros, apare o traducere în limba greacă, sub semnătura lui Nectarios Koukobinos. În sfârşit, tot în 2007, la Editura Sígueme din Salamanca, Jurnalul apare în traducere spaniolă (El diario de la felicidad), realizată de Viorica Pâtea şi Fernando Sánchez Miret, cu un amplu aparat critic elaborat de Viorica Pâtea şi George Ardeleanu. În proiect se află şi alte traduceri ale Jurnalului fericirii.

1973 Prin Constantin Noica şi Iordan Chimet descoperă „oaza de pace“ a Mănăstirii Rohia, iar în episcopul-vicar al Clujului, Justinian Chira Maramureşanul (fost stareţ al Rohiei), un prieten şi ocrotitor. Va vizita frecvent mănăstirea până în 1980.

1975 La Paris îi apare, în revista Ethos, cu sprijinul lui Virgil Ierunca şi sub pseudonimul Nicolae Niculescu, eseul de mari dimensiuni Secretul „Scrisorii pierdute“, „un adevărat summum al gândirii lui N. Steinhardt“. Este motivul pentru care Ion Vartic îl pune în fruntea volumului postum N. Steinhardt, Cartea împărtăşirii (Editura Biblioteca Apostrof, 1995). De altfel, bogata corespondenţă din perioada 1967-1983 cu Virgil Ierunca va fi publicată la Editura Humanitas în 2000, sub titlul Dumnezeu în care spui că nu crezi… Scrisori către Virgil Ierunca (1967-1983).

1976 Îi apare primul volum de eseuri, Între viaţă şi cărţi, elogios primit de critica de specialitate. Fusese practic redus la jumătate de cenzură.

1978-1980 Primeşte, după ani de interdicţie, permisiunea de a călători în Occident. Locuieşte în casa de la Paris a lui Mircea Eliade, de sănătatea sa se îngrijeşte Marie-France, fiica prietenului său Eugen Ionescu, poartă lungi discuţii cu Emil Cioran şi proiectează cu Virgil Ierunca publicarea la Paris a Jurnalului fericirii atât în versiune română, cât şi franceză. Aproape un an stă la mănăstirea benedictină Chevetogne şi la Louvain: ţine prelegeri de cultură românească şi ortodoxie.

1980 Odată cu volumul Incertitudini literare (premiul pentru critică al Asociaţiei Scriitorilor din Bucureşti), începe – prin fostul său coleg de detenţie şi prieten Virgil Bulat – colaborarea cu Editura Dacia din Cluj, căreia (cu o singură excepţie, eseul monografic Geo Bogza…) îi va încredinţa toate cărţile sale antume.

După câteva tatonări, optează pentru Mănăstirea Rohia, părintele stareţ Serafim Man acceptând să-l primească în cinul monahal la 16 august. Eseurile teologale şi predicile vor fi semnate „Monahul Nicolae Delarohia“ (pseudonim propus de I.P.S. N. Corneanu, mitropolitul Banatului, pentru a-l pune la adăpost de vigilenţa cenzurii) sau „Părintele Nicolae“, alteori cu iniţialele sale. Pe măsura scrierii lor, autorul a încercat să le organizeze. Astfel se explică diferenţele dintre ediţiile apărute după 1989 – Monahul Nicolae Delarohia, Dăruind vei dobândi. Cuvinte de credinţă, ediţia Episcopiei Ortodoxe Române a Maramureşului şi Sătmarului, Baia Mare, 1992, şi N. Steinhardt, Dăruind vei dobândi, ediţie îngrijită de Ioan Pintea, Editura Dacia, Cluj-Napoca, 1994, 1997, 1999, 2002. Tot sub îngrijirea lui Ioan Pintea va fi publicată în 2006, la Editura Humanitas, o ediţie cu titlul Cuvinte de credinţă. În acelaşi an, la Editura Mănăstirii Rohia, apare o ediţie cu titlul Dăruind vei dobândi. Cuvinte de credinţă.

1982 La Editura Albatros, publică eseul monografic Geo Bogza, un poet al Efectelor, Exaltării, Grandiosului, Solemnităţii, Exuberanţei şi Patetismului.

1983 Revine la Editura Dacia, cu volumul Critică la persoana întâi. Prestigiul său în creştere de critic nonconformist şi „incomod“, frecvenţa prezenţei sale în publicaţiile literare, mai ales în revistele studenţeşti Echinox, Dialog, Opinia studenţească, determină aşa-zisul „Consiliu al culturii şi educaţiei socialiste“ să-i amâne publicarea, apoi să-i transfere la Bucureşti volumele anunţate în planul editorial al Editurii Dacia.

1984 Are loc la Rohia vizita a patru scriitori bucureşteni, cărora bibliotecarul mănăstirii, Părintele Nicolae, le arată şi cărţile cu autograf (păstrate sub cheie, nu în raft!) primite de la Emil Cioran, Mircea Eliade, Eugen Ionescu ş.a. La scurt timp are loc o percheziţie a Securităţii, care confiscă volumele şi face presiuni pentru scoaterea Părintelui Nicolae din cinul monahal. Şi de această dată, se opune ferm prietenul şi protectorul său P.S. Justinian Chira Maramureşanul.

1986 Din 4 februarie 1986 până în 2 mai 1988 datează consistenta corespondenţă cu scriitorul Nicolae Băciuţ. Ea se va concretiza în volumul de interviuri N. Steinhardt, Între lumi. Convorbiri cu Nicolae Băciuţ, Editura Tipomur, Târgu-Mureş, 1994, şi Editura Dacia, Cluj-Napoca, 2001 şi 2006.

1987 Îi apare (în sfârşit, dar „împuţinat“), la Editura Cartea Românească, volumul Escale în timp şi spaţiu sau Dincoace şi dincolo de texte.

1988 În ianuarie, începe al doilea dialog-interviu prin corespondenţă, de această dată cu scriitorul Zaharia Sângeorzan, redactor la Cronica. Şi acesta le va publica postum în volumul Nicolae Steinhardt, Monahul de la Rohia răspunde la 365 de întrebări incomode adresate de Zaharia Sângeorzan, Editura Revistei Literatorul, Bucureşti, 1992 (ediţia a II-a, Editura Humanitas, Bucureşti, 1998).

La Aarhus, în Danemarca, apare cartea doamnei Svetlana Paleologu-Matta Eminescu şi abisul ontologic, căreia N. Steinhardt îi scrie o substanţială prefaţă.

Editura Eminescu îi publică, din nou „împuţinat“, volumul de eseuri Prin alţii spre sine, aflat „în aşteptare“ la Editura Dacia încă din 1984… O mare parte a articolelor din acest volum au fost publicate între 1936 şi 1947 în Revista Fundaţiilor Regale, Universul literar şi Libertatea. Acestea, ca şi altele publicate în perioada respectivă, vor fi reeditate, sub îngrijirea lui Ioan Pintea, într-o ediţie mult mai apropiată de intenţiile autorului, în 2001, la Editura Dacia, cu titlul Eu însumi şi alţi câţiva.

La Rohia, mai tânărul său prieten, poetul Ioan Pintea, îi propune să consemneze în scris, sub formă de interviu, o serie de „convorbiri“ pe teme de literatură, filosofie şi credinţă. Acestor texte (revizuite de N. Steinhardt) li s-a adăugat un alt lung interviu pe teme politice intitulat „Agonia Europei“, cu întrebări puse de Ioan Pintea şi Mircea Oliv, înregistrat tot în 1988 pe benzi de casetofon. A fost reluată şi o convorbire din 1984 – „Între viaţă şi cărţi“, publicată în 1985 în revista Tribuna şi în 1987 în volumul Escale… Ioan Pintea va alătura interviurilor o addenda conţinând câteva eseuri inedite. Aceasta este structura volumului postum N. Steinhardt, Primejdia mărturisirii. Convorbiri cu Ioan Pintea, apărut la Editura Dacia în 1993 şi 1998, precum şi la Editura Humanitas în 2006. De fapt, imediat după decesul Părintelui Nicolae, Ioan Pintea a luat din chilia sa de la Rohia manuscrisele găsite acolo, pentru a nu fi confiscate în timpul iminentei percheziţii a Securităţii. Mare parte a acestora (cu puţine excepţii) sunt inedite, scrise după călugărire, deci între anii 1980 şi 1989. Ele vor constitui conţinutul volumelor Călătoria unui fiu risipitor (Editura Adonai, 1995) – un text cu inserţii autobiografice, deocamdată nedatat – şi Ispita lecturii (Editura Dacia, 2000). O provenienţă aparte au eseurile din volumul Drumul către isihie (Editura Dacia, 1999 şi 2000) sau fragmentele din microromanul cu caracter autobiografic Eseu romanţat asupra neizbânzii (Editura Timpul, 2003). De asemenea, articolele despre scriitorii generaţiei ’80, o parte publicate în volumele antume, iar altele rămase în paginile revistelor culturale, vor fi adunate de Radu Săplăcan şi Ioan Pintea în Pledoarie pentru o literatură „nobilă“ şi sentimentală. Opinii despre generaţia ’80, 2 vol., Editura Cronica, Iaşi, 2001-2002.

1989 Presimţindu-şi sfârşitul, la 24 martie îi scrie prietenului şi redactorului său de carte de la Editura Dacia, Virgil Bulat, să vegheze asupra tipăririi postume a volumului Monologul polifonic (care va fi publicat la Editura Dacia în 1991 şi 2002). Trece în lumea celor aleşi la 30 martie 1989.

Virgil Bulat

Trăire şi mărturisire creştină în eseurile teologice ale părintelui Nicolae Delarohia

Dăruind vei dobândi – istoria unei editări

Volumul de cuvântări al părintelui Nicolae Delarohia (N. Steinhardt) este cunoscut sub numele Dăruind vei dobândi şi reprezintă o sinteză a textelor şi a gândirii sale teologice, dar şi o încununare a tuturor scrierilor cunoscutului critic şi eseist încreştinat în închisoarea de la Jilava şi călugărit la Mănăstirea Rohia din Maramureş.

Pentru prima dată, volumul a fost publicat la Editura Episcopiei Maramureşului şi Sătmarului în anul 1992 cu titlul Dăruind vei dobândi şi subtitlul Cuvinte de credinţă, ambele fiind păstrate şi în cele patru ediţii apărute la Editura Dacia: 1994, 1997, 1999 şi 2002. Mult mai târziu s-a aflat că autorul şi-a dorit ca volumul său de „predici“ – aşa cum el însuşi le numeşte în „Cuvânt înainte“ – să poarte numele Cuvinte de credinţă. Abia ediţia Humanitas (2006) – gândită ca „definitivă“ şi îngrijită de Ioan Pintea, editor şi al apariţiilor de la Dacia – îi redă lucrării atât titlul, cât şi conţinutul dorite de autor. Întâmplarea fericită – şi N. Steinhardt credea în existenţa conceptului – este că, în conştiinţele celor obişnuiţi cu textul steinhardtian, şi nu numai, prin „dăruind vei dobândi“ se înţeleg astăzi cuvântările, omiliile sale. Profetic sau nu, în cei 19 ani de la trecerea autorului la Domnul, Dăruind vei dobândi a aşezat în mintea şi în sufletul a mii de cititori darul unor cuvinte de credinţă care schimbă un stil şi impun o valoare, răspund căutărilor proprii şi le împlinesc şi pe ale altora, transmiţând bogăţia duhovnicească şi intelectuală a predicatorului-eseist oricui se deschide mesajului său.

Cuprinsul final al volumului realizat de autor – s-a aflat tot destul de târziu – include 52 de texte, printre care şi „Cuvântul înainte“. După trecerea în veşnicie a părintelui, între manuscrise au mai fost descoperite: 1) două predici inedite şi 2) schiţa – apoi, într-o colecţie particulară, şi înregistrarea audio – a încă uneia, toate constituind Addenda volumului de faţă. Ediţia Episcopiei Maramureşului şi Sătmarului cuprindea o împărţire în capitole a textelor1 şi o altă ordine a lor faţă de cuprinsul iniţial lăsat de N. Steinhardt. În cele patru ediţii de la Dacia, fragmentarea în capitole dispare, iar ordinea textelor este modificată puţin faţă de prima apariţie.

În anul 2006 volumul este publicat la Editura Mănăstirii Rohia, ce revine la ediţia Episcopiei Maramureşului.

Titlurile câtorva eseuri au suferit, în timp şi în diferite ediţii, modificări uşoare: în loc de „Predică la praznicul Sfântului Ioan Botezătorul“ – „La praznicul Sfântului Ioan Botezătorul“; în loc de „Pericopa de la Luca 7, 11-17 sau Despre milă“ – „Despre milă“ ori schimbări totale: în loc de „Predică la Duminica a 5-a după Paşti“ – „Demonism şi secularitate“; în loc de „Duminica a 7-a după Rusalii“ – „Ce-i credinţă, ce-i necredinţă“ etc. Uneori autorul însuşi corectează sau completează titlul, fără a opta pentru o variantă definitivă.

Dintre cele 51 de cuvântări propriu-zise, 22 au fost publicate în reviste şi periodice bisericeşti – cele mai multe în Mitropolia Banatului şi Mitropolia Olteniei, dar şi în Îndrumătorul bisericesc al Arhiepiscopiei Clujului –, purtând, majoritatea, semnătura „Monahul Nicolae Delarohia“, autorul îngrijindu-se personal, cu acribia-i bine cunoscută, de apariţia, dar şi de corectarea lor. În vederea întocmirii volumului, N. Steinhardt a mai realizat o corectură şi după publicarea în reviste, revenind în argumentare, în formulare, în accentuarea unor idei2. Mai bine de 100 de pagini ale dactilogramei viitorului volum de cuvântări, pe care monahul nu avea să-l vadă tipărit, au fost corectate definitiv de el însuşi.

Pentru toate cuvântările există dactilograme, manuscrise – uneori mai multe exemplare, chiar uşor diferite unul de altul –, iar pentru unele dintre ele şi schiţe; acolo unde se păstrează schiţa, ea este extrem de fidelă textului final. Este dificil de stabilit cum îşi pregătea monahul Nicolae predica înainte de a fi rostită, dacă avea deja definitivat textul final sau doar schiţa; presupunem că la majoritatea predicilor rostite exista deja manuscrisul integral3. Cert este că, în faţa altarului din fosta bisericuţă a Mănăstirii Rohia, predicatorul N. Steinhardt îşi rostea omiliile – cu deosebit talent oratoric şi după ce erau pregătite cu mare grijă – folosindu-se doar de schiţe. Este posibil ca unele dintre cuvântări să nu fi fost rostite deloc sau, cel puţin, nu în forma aşezată în scris, deoarece uneori mesajul este pretenţios, iar cei care l-au auzit pe părinte predicând ştiu că temele şi tratarea lor erau accesibile, pe înţelesul ascultătorilor, dintre care mulţi erau ţărani maramureşeni. Din păcate, nu se poate reconstitui evidenţa zilelor în care autorul şi-a rostit predicile.

Eseul teologic al lui N. Steinhardt

Cuvântările părintelui Nicolae sunt mai mult decât predici sau omilii în sensul propriu al termenilor. Nu doar stilul, ci mai ales conţinutul, tipul de abordare, incursiunile în alte domenii, exemplele din diferite discipline, citatele din cei mai diverşi autori fac din ele ceea ce specialiştii – şi, din păcate, prea puţini din mediul bisericesc – au numit „eseu teologic“4. La N. Steinhardt abordarea depăşeşte felul obişnuit de cuvântare, diversifică şi îmbogăţeşte tematica, împrumută limbajul elevat fără a se îndepărta total de cel clasic, îndrăzneşte formulări noi, se bazează pe argumente scripturistice şi lărgeşte orizontul exegezei, folosindu-se însă şi de argumentul logic, filosofic ori ştiinţific, uzează de dogmă, dar nu exclude nici experienţa cotidiană, „banală“5.

Deşi întocmite şi scrise fragmentar, la distanţe mari de timp unul de altul, cuvintele de credinţă alcătuiesc un mozaic tematic bogat şi îşi regăsesc unitatea în intenţia de a construi un îndrumar teoretic, dar mai ales practic al creştinului autentic şi neidealizat, sincer şi nefăţarnic, atent cu sine, dar şi cu ceilalţi; iar îndrumarea nu se doreşte nicidecum a fi exhaustivă. Din acest punct de vedere, diversitatea tratărilor se concentrează şi se regăseşte – intenţionat sau nu? – într-un numitor comun reprezentat de eseul „Felurimi“, un ghid al vieţii religioase creştine, la care putem adăuga „Crez ortodox“. Părăsirea obişnuitelor teme omiletice şi realizarea demersului dinamic şi oarecum surprinzător în tratare provin din interesul pentru descoperirea noutăţii pe care-l conţine un text cunoscut, din sesizarea amănuntelor – „peste tot, el ştia să găsească sâmburele şi să-l cheme la viaţă“6 –, din corelarea textelor, din asemănări şi deosebiri, din cultura deosebită a autorului, din curajul de a insera învăţături, formulări şi citate din lucrările laice şi a deschide prin aceasta orizontul de aşteptare al cititorului. Apelarea la alte surse şi argumente decât cele obişnuite în cuvântări se face însă cu reverenţa necesară: „să-mi fie permis a mă referi la…“, „de-mi este permis a zice astfel“, „ne va fi îngăduită raportarea la profan“. Predilecţia pentru folosirea literaturii în eseurile teologice este explicată astfel de autor: „Mă număr printre acei oameni care cred morţiş că din mai toate marile opere ale literaturii pot fi extrase învăţăminte bune pentru suflet şi pentru înfruntarea vieţii... Şi din cărţi nedidactice se poate învăţa, ele ne pot fi de trebuinţă şi ne ajută să înţelegem, să deosebim, să şi percepem; şi să ne şlefuim“7. Deschiderea spre mesajul viu şi dinamic transmis prin predică este recomandată în mod special, solicitându-se ieşirea din inerţia predicatorială, umplerea de sens a mesajului, adresabilitate largă şi finalitate exactă. Un îndrumar al predicatorului se regăseşte (şi) în „Reflecţii călugăreşti“: „Să nu ne fie teamă a găsi metafore originale, a folosi o vorbire pitorească, pe şleau, pe înţelesul tuturor, a înlocui cenuşiul tern al atâtor predici morocănoase cu vioiciunea culorilor puternice. Niţel fauvism n-ar strica, cutez să afirm făcând o fulgerătoare incursiune în domeniul artelor plastice“8.

O notiţă păstrată în schiţa unei predici arată preferinţa autorului pentru un anumit titlu dat evangheliilor, aşa cum se citesc ele în cadrul Liturghiei ortodoxe: „Obişnuiesc a da – în mintea mea – câte un nume fiecărei pericope evanghelice“, ceea ce indică stabilirea unei teme centrale pentru fragmentele scripturistice, dar şi interesul pentru meditaţie asupra textului sfânt. Alături de alte scrieri ale lui N. Steinhardt, mai ales cuvântările ne dezvăluie un fin cunoscător al Sfintei Scripturi9, aplecat asupra amănuntelor semnificative ale referatului biblic din care se extrage bogăţia informaţională şi interpretativă necesară, dar şi un observator atent al vieţii interioare a omului – cea lăuntrică, duhovnicească, în care excela prin discreţie10. De asemenea, este maxim folosul pe care predicatorul îl trage din autori dintre cei mai diverşi, de la Kierkegaard la Nietzsche, de la Gide la Kafka, de la Walter Benjamin la Raymond Aron, de la Teilhard de Chardin la Dumitru Stăniloae, ca şi din filosofia şi literatura române.

Tematica unor eseuri pare la început surprinzătoare, cu totul nouă, forţată, ieşită din obişnuitul unei cuvântări, dar libertatea interioară conferită autorului de credinţă şi mişcarea sa rapidă în câmpul culturii11 îi permit să îndrăznească în interpretare, să diversifice căutarea sensului unei minuni, a unui cuvânt, a unui gest, să descopere o nouă valenţă care – după formulare, adesea ea însăşi frapantă – îţi umple sufletul de lumină şi raţiunea de înţelegere12. Astfel, plecând de la vindecarea slăbănogului din Vitezda, părintele predică despre mânia pe care Domnul Şi-o revarsă asupra unui pat, fiindcă a fost răscolit de situaţia mizeră în care a ajuns omul: subiectul, creaţia Sa, este rob al obiectului, creaţie a omului; având ca text iniţial Judecata de Apoi, vorbeşte despre practicarea unui creştinism al faptei mărunte şi al oamenilor de rând, nu al „superbilor“, nefilosofic, nesofisticat, lipsit de speculaţie, căci omul va fi judecat nu după teorie, ci după „criterii şi consideraţii foarte simple, foarte omeneşti, de toate zilele, banale, vulgare“; eseul despre predestinaţie te convinge în prima sa parte că e greu să nu cedezi argumentelor logice şi chiar scripturistice şi să nu accepţi actul de predestinare întrebându-te cum se împacă dreptatea lui Dumnezeu cu iubirea Sa, când, deodată, rezolvarea se impune direct şi de la sine, în urma citării şi explicării afirmaţiei: „Dumnezeul creştinilor vrea mântuirea tuturor oamenilor, nu numai a aleşilor săi“, rostită de cardinalul Jean-Marie Lustiger.

Câteva teme des întâlnite sunt: răspunsul rapid dat chemării lui Hristos – el se cere imediat, instantaneu aplicat în lucrarea mântuirii: lecţia smochinului este a lui „îndată, acum, nu mai târziu“ („Timpul smochinelor“)13, iar răspunsul ucenicilor la chemarea lui Hristos: „lăsând oricând toate baltă şi de izbelişte spre a-I urma“ („Felurimi“); atenţia faţă de aproapele nostru, în care Îl descoperim pe Însuşi Domnul, Cel Care Se identifică cu el14, de care nu putem face abstracţie („Cinstirea Sfântului Arhidiacon Ştefan“), căci salvarea noastră depinde şi de el, dar în sufletul căruia putem aşeza o bucurie printr-o simplă „vorbă bună“, după ce mai înainte am ieşit din noi înşine, din sinele nostru, şi ne-am zărit propria micime şi insuficienţă („Fantomele din ceaţă“); superioritatea legii Noului Testament faţă de cea a Vechiului Legământ, căci toate se împlinesc şi se desăvârşesc în Fiul, venit în lume din dragoste faţă de om: „Întreaga Predică de pe Munte e o manifestare a împlinirii Legii vechi prin desăvârşire, rafinare şi subtilizare. Impulsul etic din cuprinsul Legii vechi e dus acum până la paroxismul punctului culminant“ („Predică la praznicul Întâmpinării Domnului“)15; scandalul pe care-l reprezintă Hristos pentru evrei, prin învăţătură şi atitudine, dar şi scandalul pe care-l reprezintă creştinismul pentru noi, prin lipsa de comoditate a cerinţelor sale: „Şi pe noi – mai ales pe noi – a venit să ne scandalizeze, să ne tulbure, să ne scoată din neîngrijorare, din facile certitudini, chietudine tâmpă, idei de-a gata, prejudecăţi stupide şi vajnice îngrădiri…“16.

Prezenţa noţiunilor şi a conceptelor neteologice rămâne o caracteristică esenţială a eseurilor. Aşa sunt cele din matematica infinitului; din logică: paradoxul cretanului mincinos; din domeniul juridic: declinarea de competenţă sau novaţiunea prin schimbare de mandatar; din tehnologie: cibernetica, bionica, informatica, dar şi principiul rezonanţei, problema limbajului în comunicarea dintre pământeni şi posibilii extratereştri17. Totul se realizează în baza argumentului că „ştiinţa, filosofia şi teologia sunt cu mult mai puţin străine una de alta decât se gândeşte şi se afirmă în general“ („Lumina lumii“), iar tema cuvântării şi rezolvarea ei se nasc din dialogul, nelipsit de tensiune, dintre două sau mai multe lumi18.

Netăcuta convertire

Predicile ni-l descoperă, cu prioritate, pe N. Steinhardt teologul. Nesofisticată, actuală, realizată în special plecând de la faptă şi fundamentată pe sinceritatea autorului faţă de sine, cugetarea teologică steinhardtiană întăreşte sufletul, dezvoltă cunoaşterea, vehiculează dogma, dar nu-şi propune să fie un tratat sistematic al învăţăturilor de credinţă, ci „doar“ să medieze experienţa trăitorului convertit. Dacă Steinhardt vedea, cu smerenie, în Jurnalul fericirii o „profesiune de credinţă“19, Dăruind vei dobândi, volum nepublicat şi poate nici gândit la data la care el făcea afirmaţia, este cu atât mai mult!

Convertirea la creştinism are o importanţă covârşitoare pentru viaţa interioară a lui Steinhardt, deoarece ea face din „cel botezat o altă fiinţă“. Aşteptat de multă vreme, actul concret realizat în celula de la Jilava20 îi modifică existenţa, îl umple de încredere, îl împlineşte şi îl determină să mărturisească, de fiecare dată când are ocazia, bucuria transformării interioare: „Covârşitoarea majoritate a creştinilor n-au cum şti ce simte cel botezat şi ce este în adevăr actul acesta fulgerător; dar cei aflaţi în situaţia mea ştiu cum nu se poate mai limpede că nu e o formă, un ritual, o ceremonie, un simbol; e o lucrare directă a Dumnezeului celui viu“ („Ce-I datorez eu lui Hristos“); sau: „A fi creştin, e bine să nu pierdem din vedere realitatea aceasta, e o fericire, o taină dulce, un minunat secret“ („Lumina lumii“)21.

Autorul îşi revendică bucuria întâlnirii personale cu Hristos din darul pe care l-au primit câţiva contemporani ai Omului-Dumnezeu, cărora El li S-a descoperit ca Mesia. Tema apare constant, aproape obsedant în cuvântări, dar şi în Jurnalul fericirii, şi a reprezentat una dintre bucuriile meditaţiilor lui Steinhardt. Este cazul orbului din naştere şi al tâlharului celui bun, al samarinencii şi al Martei, dar şi al ucenicilor din Emaus. Un întreg eseu – „Mărturisirile Domnului“ – se ocupă de asemenea întâlniri dintre om şi transcendent, care au dezvăluit divinitatea şi au convertit omul. Pentru autor, descoperirea lui Hristos e, pe de o parte, direct legată de o acţiune de curaj, de o îndrăzneală a umanului şi produce cunoaşterea Lui într-un fel deosebit, dar, pe de altă parte, este darul lui Hristos pentru cei pe care îi întâlneşte. Steinhardt însuşi este un asemenea dăruit; lui, Hristos i Se descoperă în Botez şi apoi pe parcursul vieţii, iar mai mare motiv de fericire decât acesta nici că poate exista: „Hristos nu umblă cu jumătăţi de măsură: când dă, boiereşte dă, când Se descoperă, o face desăvârşit“ („Apa cea vie“), iar fericirea, „întocmai ca harul, e dăruită fără îndeplinirea anumitor condiţii, e stare acauzală, o surpriză, un dar ceresc, o izbucnire, o rază picată de sus“ („Reflecţii călugăreşti“)22. Dar descoperirea lui Hristos îl obligă pe om la mărturisire, la a-L face cunoscut pe Cel Care i Se dezvăluie, la a împărtăşi cu alţii bucuria sa: „Să nu se îngrijoreze nimeni: oricui îi este oricând dat – nu numai în momente eroice – a-L mărturisi pe Domnul. Şi poate că această mărturisire zi de zi, în împrejurări modeste şi mărunte, nu-i deloc mai uşoară decât cea eroică de care nu toţi avem parte“ („Felurimi“). Steinhardt crede că există o singură poruncă pe care Domnul o exprimă şi pe care ne este îngăduit să nu o respectăm: nu poţi să taci când eşti îmbogăţit cu o minune. Iar prin predici el mărturiseşte minunea la care a fost părtaş, aceea de a-L fi cunoscut pe Hristos. La întrebarea adresată de Alexandru Paleologu: „Tu toate le vezi teologic. Te-ai făcut teolog?“ N. Steinhardt răspunde: „Condiţia umană e o condiţie teologală… Însuşirea specifică omului e gândirea teologică“23. Omul şi cu atât mai mult convertitul N. Steinhardt este N. Steinhardt teologul.

Creştinismul mărturisitor
al părintelui Nicolae

N. Steinhardt s-a convertit din convingere, aşa cum o dovedesc propriile mărturisiri, aşa cum o descoperă predicile de faţă. Credinţa creştină – pe care o cunoştea foarte bine în momentul convertirii şi pe care a aprofundat-o, în cunoaştere şi trăire, pe tot parcursul vieţii – este punctul de importanţă maximă în jurul căruia gravitează scriitura şi, mai mult, existenţa autorului. Intrarea în monahism s-a transformat pentru el, cu mult timp înainte de a se petrece, din aventură şi formă supremă a curajului în dor24. Iar Mănăstirea Rohia a devenit loc de „deplină fericire“ şi amvonul ei, areopag al cuvintelor.

Actul de credinţă neînţeles pe deplin este unul dintre subiectele cel mai bine dezvoltate în cuvântări, din dorinţa de a-l forma şi a-l modela pe om25. Aproape că nu există text în care tema să nu fie atinsă, cântărită, analizată şi tratată din cele mai diverse puncte de vedere. Deşi în dezbaterea subiectelor sunt folosite rezultate ale cercetării din cele mai diverse domenii: matematică, fizică, astronomie, logică etc., ele nu sunt decât complementare credinţei, care nu se sprijină pe intensitatea consideraţiilor exterioare şi nu se justifică prin ea: „Dau puţină importanţă filosofiei, argumentelor istorice, moralismului, estetismului şi erudiţiei, care toate nu-s de o fiinţă cu dreapta credinţă liberă, nemotivată, pascaliană“ („Crez ortodox“). Credinţa nu îi oferă omului o nouă religie, căci scopul întrupării Domnului nu a fost acesta, ci îl câştigă pentru alt mod de viaţă, îl cheamă la înduhovnicire şi îndumnezeire, la schimbare interioară şi exterioară, iar una dintre formele ei fireşti de manifestare este bunul-simţ. Dar şi aici pândesc pericole, iar cel mai mare dintre ele este, în viziunea monahului Nicolae, formalismul pentru care îi critica pe fariseii contemporani lui Hristos, dar şi pe formaliştii din zilele noastre: „Nu vă îmbătaţi cu apă rece rostind în sinea voastră: Îl iubesc pe Domnul în taină, nu îndrăznesc a-L mărturisi cu glas tare, de va fi nevoie, mă voi şi lepăda de El… «De formă» nu există, e o iluzie, un şiretlic pe care vi-l pune la îndemână diavolul, o minciună a sa. Dacă – în orice fel – Îl tăgăduim pe Hristos în faţa oamenilor, a semenilor noştri, dacă le dăm acestora impresia că nu suntem tari în credinţa noastră… L-am şi lepădat pe Hristos fără a mai fi nevoie să aducem jertfe idolilor“ („Cinstirea Sfântului Arhidiacon Ştefan“).

Chipul lui Hristos primeşte căldură, culoare, este apropiat şi are creionate cu prioritate umanitatea Sa, iubirea şi înţelegerea. Steinhardt vorbeşte despre politeţea Domnului, despre nobleţea şi gentileţea comportării Lui, ba chiar despre „boieria“ Sa, despre dimensiunea relaţiilor Sale fireşti cu oamenii, despre deviza „cred în Hristos şi am încredere în El“. Cel Care îţi oferă şansa mântuirii şi a venit atât de aproape de tine prin întrupare nu-Şi poate dori să rămână departe de tine, necunoscut, ascuns printre concepte reci şi absurde.

Fiinţa umană, învaţă N. Steinhardt, se modelează prin libertatea pe care o primeşte de la Dumnezeu. Pe urmele unui învăţat, el se întreabă: „Unde este Dumnezeu?“ – şi răspunde: „Acolo unde este lăsat să intre!“ („Predică la praznicul Întâmpinării Domnului“). Libertatea se face cauza celei mai mari prefaceri, incomparabilă cu orice minune şi vindecare săvârşită de Hristos: omul vechi se schimbă în om nou şi chiar şi Dumnezeu Se supune libertăţii lui: „divinitatea însăşi are de înfruntat dreptul de liberă alegere dăruit omului“ („Cazul Zaheu“).

Monahul Delarohia face referire şi argumentează existenţa – alături de virtuţile creştine fundamentale, pe care le şi consideră cunoscute – unei serii de noi valori regăsite în diferite contexte ale întâlnirii lui Hristos cu oamenii: curajul, buna-cuviinţă, politeţea, inteligenţa, dezinteresarea, stăruinţa. Femeia canaaneancă face proba unor astfel de însuşiri de care Hristos Se lasă copleşit şi pe care ni le recomandă, deşi indirect, tuturor: „Osebitul ei succes la excepţionalul examen [verificarea stăruinţei ei de a cere vindecarea fiicei – n.n.] semnifică biruinţa unor virtuţi creştine, de noi nu îndeajuns proslăvite“. Creştinului ar trebui să-i fie străin păcatul în înţelesul propriu şi comun, dar i se cere să se ferească şi de faptele pe care în mod obişnuit nu le aşază între greşeli: nerozia, prostia, făţărnicia, nedreptatea, nepăsarea, ticăloşia, formalismul, dispreţul, discriminarea, grandilocvenţa, căci atitudinea faţă de ele naşte virtuţi noi. Creştinismul modifică în amănunt comportamentul omului vechi, al păcatului, iar schimbarea nu este aparentă, ci reală, motiv pentru care şi solicită consecvenţa actului de credinţă şi transferarea lui în faptă. Dintre virtuţile creştine adesea trecute cu vederea, N. Steinhardt se opreşte cu deosebire asupra curajului: ne dovedim dragostea faţă de Dumnezeu în diferite feluri, dar şi „prin acte de curaj, de vitejie, făcându-ne – e bine să ne-o tot repetăm – regulă şi lege şi crez din socotirea fricii drept mare şi grav păcat“ („Felurimi“)26; asupra discreţiei: „Bucuros, blând, smerit, discret l-a voit Hristos pe orice creştin“ („Praznicul Sfântului Antonie cel Mare“)27; asupra politeţii, act cu valoare morală necesar pentru ca manifestarea creştină să devină mai rafinată, mai subtilă, pentru ca atenţia faţă de aproapele să fie maximă şi să ne impună nu să împlinim doar faptele mari, ci şi pe cele mici, care par insignifiante28; asupra bunului-simţ: „În situaţii-limită, în situaţii delicate şi dubioase, singurul criteriu solid, singurul refugiu sigur e bunul-simţ, suprema soluţie e simplitatea cea mai brută“ („Tragedia lui Iuda“).

În concepţia steinhardtiană, de esenţa mesajului credinţei ţine şi curajul rostirii asupra realităţii şi a adevărului în mijlocul cărora creştinul vieţuieşte. Comunismul a fost criticat de monahul Delarohia şi prin predică. Scrise, toate, în plină perioadă comunistă şi după experienţa carcerală a autorului, cuvântările conţin – inclusiv câteva dintre cele publicate în reviste – certe referiri critice la realităţile perioadei. Hristos preţuieşte curajul, fidelitatea şi refuzul de a denunţa, de a-ţi vinde prietenii şi, prin aceasta, de a te vinde şi pe tine, iar cea mai mare admiraţie pentru vreun contemporan al Său trebuie să fi fost cea arătată faţă de orbul din naştere, care nu cedează în faţa insistenţei fariseilor şi nu se vinde „pentru un blid de linte“ („Admiraţiile Domnului“). Soldaţii lui Irod ucid copii nevinovaţi, ceea ce constituie un genocid, „cu certe, vai, rezonanţe în istoria veacului nostru“ („Pilda magilor şi nepilda lui Irod“). De fapt, eseul amintit este, în întregul său, o critică aspră a denunţului, „o caracteristică a timpurilor noastre; şi ce păcat groaznic şi mârşav semnifică!“, şi a turnătoriei: magii refuză să joace rolul de informatori, „adică de turnători“, căci Irod le ceruse „un act de pâră, denunţ, delaţiune, turnătorie“, care se săvârşeşte din plăcere, singura plăcere de care au parte diavolii în iad29. De aceea, prin comparaţie cu preţuirea pe care Domnul i-o arată orbului din naştere, El îi vorbeşte altfel slăbănogului, „un vechi păcătos, un turnător“ (notă la „Admiraţiile Domnului“). Aderarea la doctrina sau la mişcarea ateistă, ruşinea de a-ţi face semnul crucii sau ferirea de a intra în biserică din teama de a nu fi văzut, ca şi teama săvârşirii gesturilor din care să rezulte că eşti creştin sunt identice cu actul de apostazie („Lepădarea de Hristos“). Întregul discurs despre regii Ahab şi Izabela este o referire la situaţia anilor ’80 din România, iar predica despre Ilie proorocul a fost rostită ca atare în bisericuţa Rohiei! Astfel, perechea de conducători ai poporului este „născătoare de năpaste“, nedespărţită întru mişelie, instituie „scârbavnica impostură“ şi se manifestă ca „vrăjmaşi neînduplecaţi ai propriului popor“, folosindu-se de „grăiri mincinoase şi tertipuri străvezii“. Izabelei îi este rezervată o bună parte din cuvântare, analogiile cu realitatea societăţii româneşti a perioadei respective mergând până la identitate: regina – „falsa cuvioasă“, „scelerata“, „specialista în procese montate şi osândiri cu forme legale“, făcând-o pe „mironosiţa şi pe sfânta“ – este nici mai mult, nici mai puţin decât „o ipocrită inveterată care se vrea ceea ce nu este şi se dă drept ce nu s-ar cădea măcar să îndrăznească a gândi“! Prin comparaţie, Ilie nu umblă nici cu „jumătăţi de măsură“, nici cu „săru’ mâna“, neştiind ce-s „frazele mieroase şi expresiile în doi peri“; felul de a fi al proorocului este, pentru autor, argumentul definitoriu care-L determină pe Dumnezeu să-l ridice, viu, la Sine.

Aceasta i se cere de fapt şi creştinului, şi anume ca, în proximitatea răului manifestat direct de semen ca un efect al sistemului nedrept: al nedreptăţii strigătoare la cer, al nepăsării faţă de durerea şi nevoia altuia, al formalismului încrâncenat şi cinic, el – autenticul creştin – „să se umple de legitimă şi sfântă mânie“, asemenea Învăţătorului său („Sfânta mânie“), şi să indice răul, să-l înfiereze, să-l condamne.

Stilul şi limbajul cuvântărilor

Chiar aşezate în scris, predicile păstrează o oarecare oralitate, pe care autorul şi-a dorit-o pentru a face ca mesajul să fie mai direct, iar distanţa de la autor la cititor să fie scurtată.

Introducerea în subiect este uneori caldă, apropiată, firească, presupune şi impune o acţiune participativă a cititorului: „Domnul aşadar [s.n.] urca de la Betania spre cetatea Ierusalimului“ („Timpul smochinelor“), sau, dimpotrivă, abruptă, indicând deja tema centrală a cuvântării: „În textul referitor la Judecata de Apoi, deodată, accentul cade pe om“. Autorul atacă direct subiectul30, iar limbajul e şi el fără ocolişuri; el se justifică: „limbajul evanghelic nu-i simandicos şi fandosit, nu se fereşte a denumi lucrurile pe şleau şi pe adevăratul lor nume“ („Înfricoşătoarea judecată“), de aceea, „după cum îmi e obiceiul şi potrivit firii mele, vă voi vorbi... foarte deschis şi pe şleau“ („Lepădarea de Hristos“). La pilda lucrătorilor celor răi, interpretarea este una singură şi nu se poate exprima decât direct: deoarece evreii s-au arătat nevrednici de încrederea ce le-a fost arătată de Dumnezeu, vor fi înlocuiţi („Se va lua de la voi“), iar smochinul ar fi trebuit să rodească pe loc, pentru Hristos, în ciuda faptului că nu era timpul roadelor.

Nonconformismul se regăseşte şi în limbajul cuvântărilor, împrumutat din vorbirea directă, din argou – uneori –, din vorbirea populară – altă dată –, dar prin el întotdeauna se urmăreşte întărirea unei afirmaţii care altfel ar rămâne palidă sau puţin relevantă. Adesea, limbajul nu este comod şi nu ascunde, ci indică mai bine situaţiile: orbul din naştere „s-a ţinut tare“ în faţa fariseilor; pe canaaneancă Domnul o bruftuieşte: „ducă-se petiţionara la alt ghişeu, aici nu are ce căuta“, dar pare să-i spună şi „Aferim!“; lui Nicodim îi prezintă tainele noii Legi „pe nepusă masă“, pentru a-l cuceri „în doi timpi şi trei mişcări“; dedându-se patimilor, creştinul „se face de basm şi batjocură demonilor“; despre cel căzut între tâlhari, preotul şi levitul care trec pe alături vor fi gândit, idealist: „mai bine ar fi făcut să stea acasă şi să nu umble hojma teleleu-tănase de colo până colo“; samarineanca „are o fire comunicativă de ţărancă neamăgită ori de orăşeancă frecată cu lumea“, „sfătoşenie de Smărăndiţă samarineană“ şi „nu se fereşte a vorbi «tare» cu Domnul, ba a-L şi ironiza niţel“; Iuda trebuia să fi judecat vinderea lui Hristos „mai ţărăneşte şi mai bătrâneşte“31.

N. Steinhardt formulează expresii noi, plastice: smochinul, „încremenit în cenuşiul nerodirii sale“, este „tare pe situaţia lui calendaristică“; întoarcerea acasă a fiului risipitor reprezintă „blagoslovitul eveniment“; după orice convertire, Iisus stă la masă cu „metanoizatul“. În câteva situaţii, în scopul întăririi ori al diversificării sensului, se foloseşte repetiţia unei conjuncţii – „Atât de singular şi disonant şi uimitor“ („Femeia canaaneancă“) sau a unui substantiv: „Domnului… I se prind ochii de Natanael, care şi dânsul are ochi, e numai ochi şi nu-şi crede ochilor de fericire“ („Mărturisirile Domnului“).

*

Monahul Nicolae Delarohia este unul dintre cei mai importanţi convertiţi, trăitori şi mărturisitori ai credinţei creştine din secolul XX. În vorbă şi în faptă, în vieţuire tainică şi în cuvânt rostit, în singurătatea chiliei şi în dăruirea de sine celorlalţi fraţi şi credincioşi, el a întrupat nu atât convertirea unui evreu la creştinism, cât trăirea omului în Hristos, dovedind că, prin înţelegere şi asumare, idealul creştin se transformă în realitate şi că prin convertire nu se realizează decât o întoarcere acasă. Cei care l-au cunoscut pe părintele Nicolae printr-o convorbire, rostind ca nimeni altul „Canonul de pocăinţă“ în liniştea nopţilor de la Rohia, trăgând clopotul în miezul zilei, citind cu voce tare din vieţile sfinţilor în trapeză la vremea prânzului sau ascuns în spatele vrafurilor de cărţi din bibliotecă ce-şi aşteptau răbdătoare fişarea ori i-au întâlnit privirea vioaie, i-au zărit zâmbetul şăgalnic şi i-au ascultat cuvântările înflăcărate pot mărturisi că întâlnirea cu Hristos este reală şi că ea se zăreşte aievea pe chipul omului.

Ne-a descoperit un creştinism realist, scos din stereotipii, mărturisitor, viu, dinamic, al concretului, dar şi al subtilităţilor, valabil nu doar pentru mase, ci şi pentru omul de cultură, unul nedesprins din realitatea cotidiană, neintelectualizat, deşi pretenţios, solicitant, dificil. Ne-a învăţat permanenţa actului de convertire la Hristos, bucuria şi chiar veselia trăirii creştine, normalitatea şi firescul valorii morale, modestia portretului de creştin, identificându-se cu toate acestea, scoţându-le la lumină, dându-le viaţă, trăindu-le.

Predica sa, actuală şi dinamică, vine din suflet şi se rosteşte prin intelect, este îmbibată în credinţa şi în încrederea în Hristos, dar foloseşte şi datele ştiinţei, se adapă din Sfânta Scriptură şi curge spre cititorul ştiut şi neştiut. Totul pentru că el, autorul, ne vrea creştini – adică „să te faci fratele lui Hristos... să te faci, tu, Hristos“.

Ştefan Iloaie

1 În ordine, capitolele erau: „Prolegomena verbis – Timpul smochinelor“; „Verbum Dei – Apa cea vie“; „Generatio haec signum quaerit – Tragedia lui Iuda“; „Probet autem seipsum homo – Dăruind vei dobândi“; „Lux in tenebris lucet – Ce-i credinţă, ce-i necredinţă?“; „Si scires donum Dei – Jertfa şi Învierea Domnului“ şi „Haec scribimus vobis ut gaudeatis – dai li“.

2 Spre exemplu, intervenţii majore au fost realizate în întregul eseu „Domnul a venit să ne mântuiască şi să ne scandalizeze“.

3 „Predica a doua la Duminica Ortodoxiei“, inclusă în volumul de faţă în Addenda, este un exemplu pentru situaţia în care autorul avea doar schiţa, căci cuvântarea nu se păstrează decât într-un rezumat extrem de sumar şi în format audio, neexistând varianta scrisă. Dintre cuvântările incluse de autor în volum, „Lepădarea de Hristos“ păstrează cel mai bine stilul oral; probabil că a fost transcrisă după o înregistrare audio.

4 Într-o mărturie orală, mitropolitul Bartolomeu al Clujului afirma că, pe la începutul anilor ’80, i-a adresat o scrisoare lui N. Steinhardt în care-l îndemna să dezvolte eseul teologic, fiind printre puţinele personalităţi româneşti care aveau darul şi capacitatea să-l aplice şi să-l dezvolte în teologie.

5 Lucrarea „nu este o carte specializată… ea se adresează, cu aceeaşi înflăcărare nediferenţiată, atât preotului, cât şi creştinului“ – Ioan Pintea, „O postfaţă posibilă sau binecuvântarea smochinului“, în Dăruind vei dobândi. Cuvinte de credinţă, EEMS, Baia Mare, 1991, p. 281.

6 Mihai Şora, „Paradoxul «bunei socotinţe»“, Renaşterea, 8 (1997), nr. 4, p. 6.

7 N. Steinhardt, Monologul polifonic, Editura Dacia, Cluj-Napoca, 1991, pp. 22-23.

8 „Predica nu este numai un «cuvânt de învăţătură», ci şi o profesiune de credinţă a celui ce o rosteşte, o mărturisire a sa, care-i dă în vileag părerile, firea, personalitatea. Este şi o lucrare în doi, o conlucrare, o împreună lucrare a vorbitorului şi publicului“ („Predică în Duminica dinaintea Marelui Post“).

9 Modalitatea de tratare a unor subiecte indică faptul că erau căutate toate sau cât mai multe trimiteri scripturistice referitoare la temă, că ele erau comparate şi că de aici rezultau asemănările, completările, dar şi deosebirile importante şi folositoare dezvoltării discursului. Exemple de texte aparent neconcordante: Hristos cere o dată ca sabia să intre în teacă (Matei 26, 53), iar apoi (Luca 22, 35-36) le spune apostolilor că va veni vremea să-şi vândă hainele pentru a-şi cumpăra săbii („Predică la praznicul Întâmpinării Domnului“); în episodul cu femeia canaaneancă, apostolii Îl roagă pe Hristos, dar El nu-i ascultă, „deşi altădată grăise cu a Sa gură: «Pe cel care vine la Mine nu-l voi scoate afară»“.

10 „O... înzestrare intelectuală de excepţie – una care s-a putut manifesta chiar public – a mers, însă, mână în mână cu discreţia întru cele spirituale“ – Virgil Ciomoş, „Ortodoxie şi paradoxie“, Renaşterea, 8 (1997), nr. 3, p. 6.

11 „Importante rămân în cultură: fondul moral, sensul, «mesajul», cugetul“ – N. Steinhardt, „Cultură şi timp. Observaţii discontinue“, Viaţa Românească, 88 (1993), nr. 6-7, p. 29.

12 În acelaşi timp, deschiderea spre sensul nou al interpretării nu este zdrobitoare, nu-l sufocă pe cititor, ci îi lasă libertatea să accepte varianta, dar şi să meargă mai departe pe cale, chiar dincolo de punctul sugerat sau indicat.

13 „Chemării de sus i se poate răspunde numai cu «Iată-mă» ori cu «Da, Doamne»“ („Timpul smochinelor“); „Aşa precum şi vrea Hristos: pe care-i cheamă îi vrea de îndată ai Lui, lăsând toate baltă, neopriţi de nici o treabă, nici un considerent, nici o altă datorie, fie ea oricât de firească ori de curată“ („Apa cea vie“).

14 „S-ar zice că [Domnul] tremură: de cât Îl doare necazul altuia, de cât Îl irită boala şi neputinţa, de cât nu are timp pentru reaşezarea lucrurilor în starea lor normală, adică de sănătate şi putere“ („Femeia gârbovă“).

15 „Dacă vechea Lege a putut fi rezumată în două porunci: să iubeşti pe Dumnezeu şi să iubeşti pe aproapele tău…, Legea nouă poate – sub aspectul ei operaţional – fi conspectată astfel: crede, iubeşte şi nu te înfricoşa“ („Curajul“).

16 „…să ne cheme la cele serioase şi importante şi decisive (ce este viaţa, ce este moartea, cum să dobândim fericirea, cum putem convieţui cu semenii noştri, cum ne putem izbăvi...). Să ne trezească, să ne zgâlţâie, să ne scuture, să ne cutremure, să ne supună unei serii de şocuri“ („Domnul a venit să ne mântuiască şi să ne scandalizeze“).

17 Iată mărturia lui Alexandru Paleologu, mai tânărul său coleg de la Liceul „Spiru Haret“: „N. Steinhardt mă dă literalmente gata cu nemaipomenita lui capacitate de informaţie. Ştie tot, e la curent cu tot... Nu pot pricepe când are timp şi de unde face rost. Curiozitatea lui intelectuală, febrilitatea lui, neastâmpărul lui sunt ameţitoare“ – „Septuagenarul neastâmpărat“, în Alchimia existenţei, Editura Cartea Românească, Bucureşti, 2008, p. 163.

18 „Structura lăuntrică a lui N. Steinhardt nu e câtuşi de puţin cea a unui credincios standard, a unui «teolog» obedient, ci a unui intelectual ce nu-şi poate reprima mişcarea contrarietăţii, voluptatea aducerii în scenă a unor factori contrari convingerii sale, pe care el, cel dintâi, o hărţuieşte maliţios, prin nenumărate dubii, răsuciri necanonice, «curiozităţi». Cucernicia sa e deschisă spre viaţă, impregnată de efluviile acesteia“ – Gheorghe Grigurcu, „Creştinismul în tratare liberă: N. Steinhardt“, Viaţa Românească, 86 (1991), nr. 9, p. 96.

19 Dumnezeu în care spui că nu crezi… Scrisori către Virgil Ierunca (1967-1983), S 216, Editura Humanitas, Bucureşti, 2000, p. 252.

20 N. Steinhardt, Jurnalul fericirii, Editura Polirom, Iaşi, 2008, pp. 167-169.

21 Întregul eseu „Lumina lumii“ este o dezvoltare a conceptului de convertire, cu exemple scripturistice, patristice, istorice şi literare. „Pentru toţi botezul lucrează la fel, la orice vârstă, în toate cazurile când are loc naşterea de-a doua, adică aceea harică, spirituală. Fericiţi sunt cei care nu au rămas în întuneric şi au văzut totuşi lumina, mai devreme sau mai târziu“ („Cazul Zaheu“). Referitor la bucuria încreştinării, vezi şi: Jurnalul fericirii, ed. cit., p. 412; Dumnezeu în care spui că nu crezi…, S 9, ed. cit., p. 27.

22 În altă parte: „Veselia în lume e de la Hristos încoace“ (Dumnezeu în care spui că nu crezi…, S 59, ed. cit., p. 110).

23 Jurnalul fericirii, ed. cit., p. 209.

24 „Îmi va mai da oare Dumnezeu putinţa s-o mai dreg [viaţa, n.n.], s-o mai plinesc, s-o mai rostuiesc niţel? Putea-voi să-mi ating năzuinţa monastică?“ – Dumnezeu în care spui că nu crezi…, S 19, ed. cit., p. 47. Prin comparaţie, vezi S 7, pp. 21-22.

25 „Tema acestor eseuri deghizate este «dulcea taină» a creştinismului sau, mai direct spus, cum este şi ce înseamnă a fi în zilele noastre un bun creştin“ – Eugen Simion, „Eseuri teologice“, Literatorul, nr. 1/1993, p. 3.

26 „Curajul ajunge a fi, alături de dragoste, singura virtute în veci nepieritoare“ („Curajul“).

27 „Ni se cere să fim întru totul discreţi când ne rugăm: să nu ne facem rugăciunea în văzul oamenilor, în locuri publice, ci în cămara încuiată“ („Predică la praznicul Întâmpinării Domnului“).

28 „Nesfiindu-ne a fi politicoşi, a schiţa un zâmbet binevoitor până şi unui străin…, răspunzând negrăbiţi când ni se pune o întrebare, când ne cere cineva să-i arătăm drumul – lucruri mici, profane, de nu şi triviale! dar din categoria celor care prisosesc stricta dreptate şi, în consecinţă, plăcute lui Hristos“ („Felurimi“).

29 „Denunţarea smulsă prin tortură nu poate, desigur, fi socotită drept păcat. Dar pâra la rece, denunţul scris sau oral, turnătoria efectuată din proprie iniţiativă şi în deplină libertate a voinţei e cel mai abject, mai mârşav, mai ticălos, mai spurcat şi mai nemernic dintre toate mişeleştile păcate existente“ („Pilda magilor şi nepilda lui Irod“).

30 Este impresionant numărul mare al formulărilor frapante, aproape şocante. Spre exemplu, apostolii n-au crezut în învierea Domnului „pentru că nici nu era de crezut!“ („Duminica Tomii“). Sau: „Cum vom cunoaşte că o faptă, o acţiune, o purtare, un gând al nostru este sau nu creştinesc? Cum? După gradul de scandal al faptei ori gândului aceluia. Cu cât va fi mai scandalos faptul ori gândul cu atât va fi mai sigur, mai indubitabil că e creştin“ („Domnul a venit să ne mântuiască şi să ne scandalizeze“).

31 Vezi şi Rodica Zafiu, Diversitate stilistică în româna actuală, Editura Universităţii Bucureşti, Bucureşti, 2001.

Listă de abrevieri

Volume şi reviste

CPI - N. Steinhardt, Critică la persoana întâi, Editura Dacia, Cluj-Napoca, 1983

ETS - N. Steinhardt, Escale în timp şi spaţiu sau dincoace şi dincolo de texte, Editura Cartea Românească, Bucureşti, 1987

IL - N. Steinhardt, Incertitudini literare, Editura Dacia, Cluj-Napoca, 1980

JF - N. Steinhardt, Jurnalul fericirii, ediţie îngrijită de Virgil Bulat, Editura Polirom, Iaşi, 2008

MP - N. Steinhardt, Monologul polifonic, Editura Dacia, Cluj-Napoca, 1991

MO - Mitropolia Olteniei (revistă)

IBMP - Îndrumătorul bisericesc misionar şi patriotic, Cluj-Napoca (periodic anual)

MB - Mitropolia Banatului (revistă)

Edituri

EEMS – Editura Episcopiei Ortodoxe Române a Maramureşului şi Sătmarului

EIBMBOR – Editura Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române

Cărţile Sfintei Scripturi citate în volum

Vechiul Testament

Dan - Daniel

Fc - Facerea

Ioil - Ioil

Iona - Iona

Iov - Iov

Is - Isaia

Iş - Ieşirea

Lev - Leviticul

Nm - Numeri

2 Par - 2 Paralipomena

Ps - Psalmii

3, 4 Rg - 3, 4 Regi

Noul Testament

Ap - Apocalipsa

Col - Coloseni

1, 2 Co - 1, 2 Corinteni

Ef - Efeseni

Evr - Evrei

FA - Faptele Apostolilor

Flp - Filipeni

Ga - Galateni

Iac - Iacob

In - Ioan

1 In - 1 Ioan

Lc - Luca

Mc - Marcu

Mt - Matei

1 Pt - 1 Petru

Rm - Romani

1 Tes - 1 Tesaloniceni

1, 2 Tim - 1, 2 Timotei

Tit - Tit

Prea Cuviosului Arhimandrit Mina Dobzeu

în amintirea zilei de 15 martie 196032

Prea Cuviosului Arhimandrit Serafim Man

în amintirea zilei de 16 august 198033

32 Data primirii botezului creştin de către N. Steinhardt.

33 Data tunderii sale în monahism.

Cuvânt înainte34

Textele acestei cărţulii – cu excepţia „Crezului ortodox“, a „Reflecţiilor călugăreşti“ şi „Taberei Măgura“ – sunt predici. Nu au fost stilizate ori revizuite. Conţin drept aceea multe repetări, teme recurente şi obsesii stilistice. Sau dezvăluie manii cogitative, sărăcie lexicală şi metaforică, un câmp informaţional restrâns. Cu atât mai bine: îl descoperă pe autor (predicator) în toată slăbiciunea lui psihică, mintală şi culturală, predicile devenind ceea ce trebuie de fapt să fie, o mărturisire publică şi un dialog cu ascultătorii35, iar nu o trufaşă, pedantă, sclivisită dojană sau o învăţătură triumfalistă. Predicatorul şi enoriaşii păşesc împreună – dibuind, revenind, stăruind, pricepând anevoie, minunându-se – către Hristos.

N.S.

34 Text publicat în volumele: Dăruind vei dobândi. Cuvinte de credinţă, EEMS, Baia Mare, 1992, sub titlul: „În loc de postfaţă“; Editura Dacia, Cluj-Napoca: 1994, 1997², 1999³, 2002⁴; Editura Mănăstirii Rohia, 2006; Cuvinte de credinţă, Editura Humanitas, Bucureşti, 2006. În ediţia Episcopiei Maramureşului şi Sătmarului, textul de aici, publicat sub titlul „În loc de postfaţă“, reproduce în continuare – în mod curios – cea mai mare parte din cuvântarea „Ce-I datorez eu lui Hristos“, redată doar parţial la locul ei.

35 * Cf. Dumitru Stăniloae, în Chipul nemuritor al lui Dumnezeu: „Mijlocul spiritual principal prin care omul se comunică altora şi alţii se comunică lui ca izvoare complementare de sensuri, de simţiri, mijlocul de îmbogăţire şi de întărire reciprocă este cuvântul, prin care oamenii îşi întăresc umanitatea comună… Oamenii se adapă spiritual unul pe altul prin cuvinte, dar dintr-o trebuinţă zidită în ei de o putere mai presus de ei. Iar cuvintele nu sunt importante pentru ei prin faptul că sună, ci prin faptul că şi comunică apa lor ca izvoare spirituale, legate subteran între ele şi cu oceanul spiritual suprem. Omul însuşi vine în cel ce-i aude cuvintele, el însuşi se deschide celui care i le comunică. Omul însuşi e apă vie, prin faptul că se dă pe sine însuşi şi adapă pe cel căruia i se dă prin cuvânt.“ [Vezi Chipul nemuritor..., Editura Mitropoliei Olteniei, Craiova, 1987, p. 102.]

Ce-I datorez eu lui Hristos36

„Fericiţi cărora s-au iertat fărădelegile şi cărora s-au acoperit păcatele.“ (Ps 31, 1)

„Şi le poruncea să nu spună nimănui. Dar, cu cât le poruncea, cu atât mai mult ei Îl vesteau.“ (Mc 7, 36)

Există în ritualul iudaic o rugăciune alcătuită dintr-un şirag de mulţumiri aduse lui Dumnezeu pentru toate binefacerile hărăzite poporului Său Israel. Ca refren ori stih intercalat după fiecare dar pomenit figurează vorbele dai lanu37, ce se tălmăcesc: „de ajuns nouă“. De n-ar fi decât că Domnul ne-a scos din pământul Egiptului, destul ar fi spre a-L binecuvânta şi a-I aduce slavă. De n-ar fi decât că a prefăcut marea în uscat, destul e spre a-L blagoslovi şi a nu înceta să-I mulţumim. De n-ar fi decât că ne-a hrănit în pustiu... Şi aşa mai departe. Fiecare faptă a divinităţii, fiecare minune ajunge spre a stârni recunoştinţa norodului şi a-i provoca exclamaţia: dai lanu!

Tot astfel, gândesc, orice evreu trecut prin Sfânta Taină a Botezului, căruia Domnul i S-a revelat şi care, acum, se numără printre „iudeii care au crezut în El“ [In 11, 45], căci poate de asemenea striga: de ajuns făcut-ai, Hristoase Dumnezeule, pentru mine!

Pentru a fi desprins solzii care-mi acopereau ochii, Îţi mulţumesc din toată inima, din tot sufletul, din tot cugetul şi toată vârtutea mea. Doar atât de ai fi făcut după ce ai luat aminte la mine, cu vrednicie şi cu dreptate este să strig cu lacrimi: dai li!

Pentru a-mi fi dat putinţa să-mi cunosc propria păcătoşenie, nimicnicie şi ticăloşie Îţi aduc laude şi mulţumiri şi, de s-ar mărgini doar la atâta darul făcut mie, tot prea destul e ca să repet: dai li!

Pentru a-mi fi îngăduit să Te pot ruga, să Te iubesc şi să mă închin Ţie – de ajuns, prea de ajuns ca să binecuvântez Sfânt Numele Tău.

Pentru a fi sădit în mine nădejdea iertării şi a fi început să întrezăresc putinţa mântuirii – fii, Doamne, preamărit!

Pentru a-mi fi dat îndrăzneala să concep stabilirea unor relaţii de tip eu-tu cu Tine, Domnul şi Dumnezeul meu, mă minunez şi, nepricepându-mă a spune altceva, strig: dai li!

Şi tot aşa, fiindcă de acum mă pot închipui printre acei cărora le-ai grăit: „Dacă veţi rămâne în cuvântul Meu, sunteţi cu adevărat ucenici ai Mei. Şi veţi cunoaşte adevărul, iar adevărul vă va face liberi“. (In 8, 31-32)

Recunoscător peste orice posibilitate de exprimare în slabele şi banalele noastre vorbe omeneşti Îţi sunt, Hristoase al meu, şi pentru a fi dobândit calitatea de „prieten“ al Tău38, pentru a fi fost, altfel spus, înnobilat, căftănit prin credinţă şi apa Botezului şi focul Duhului Sfânt.

Pentru a fi ieşit din tristeţe, mohoreală, jale, descumpănire, acedie39 (există o acedie a laicului, a necredinciosului), deznădejde şi a mă fi apropiat de starea fericirii.

Şi fiindcă, îndeosebi, m-ai socotit în măsură a înţelege şi a fi cu desăvârşire convins că Tu eşti Adevărul, Calea şi Viaţa. [In 14, 6]

De nu-mi va fi dat a mă mântui şi încă această absolută convingere îmi este cu totul suficientă spre a cunoaşte liniştea şi a gusta neîngrijorarea.

Mi-ai dăruit, Doamne, în nespusa Ta mărinimie, să aflu tot adevărul – atroce – despre mine însumi; m-ai slobozit din robia păcatului, care slujitor mai ferecat decât mine nu cred să fi avut.

Mai mult decât atât (căci nu dăruieşti niciodată puţin, cu parcimonie, după dreptate, ci numai clătinat şi îndesat, har peste har [In 1, 16], nu împarţi bacşişuri, ci pofteşti la cina împărătească [Lc 14, 16; Mt 22, 2]) datorită bunătăţii şi milostivirii Tale mi-am putut însuşi spusa lui Dostoievski: de mi s-ar dovedi în modul cel mai indubitabil, pe patul de moarte fiind, că nu Hristos este adevărul, că adevărul e altul – dacă demonstraţia ar fi inatacabilă şi covârşitoare –, n-aş sta nici o clipă la îndoială: aş alege să rămân cu Hristos, nu cu adevărul40.

Dai li!

Din rob şi schilod m-ai făcut om liber şi senior; din fricos şi mişel, om îndrăzneţ; din fiinţă a întunecimii, un ahtiat după lumină; şi slobod a încerca senzaţia că nu-mi este interzis a năzui să mă port efectiv potrivit cu învăţătura şi vrerea Ta.

Pentru că nu numai că m-a descoperit pe mine mie însumi întru toată mizeria şi josnicia şi nimicnicia mea, ci mi-a dezvăluit mie însumi latenţele bune şi priincioase din lăuntrul meu:

mi-a arătat că nu sunt definitiv şi iremediabil pierdut;

m-a scos din cloacă, îngustime şi beznă;

mi-a tradus existenţial şi pe a mea seamă cutremurătoarea (şi mângâietoarea) frază: Qui Mariam absolvisti mihi quoque spem dedisti41;

şi nu mi-a cerut să mă anihilez, să mor, ci – dimpotrivă – să mor păcatului şi zădărniciilor şi să viez puternic întru El – cu dragoste şi bucurie –, adică întru libertate, voie bună şi calm (căci El „preţuind pe om nu vrea – zice Dumitru Stăniloae – confundarea lui cu Sine, ci menţinerea şi ridicarea lui într-un dialog etern al iubirii“).

Mi-a descoperit şi o altă mare (şi, vreme îndelungată, cu totul nepresupusă) taină, anume ineluctabila universală lege a paradoxului, înlesnindu-mi să înţeleg că nevinovăţia nu se poate obţine decât pe calea aceasta paradoxală a recunoaşterii propriei culpabilităţi.

Mi-a dat de asemenea voie să mă împărtăşesc cu prea curatul Său Trup şi scump Sângele Lui şi să-mi pot da seama că orice faptă josnică îmi este numai izvor de amărăciune şi tulburare, iar că actele de mărinimie, curaj şi delăsare – „faptele bune şi frumoase“ ale atât de hulitei morale practice – sunt singurele creatoare de pace şi mulţumire.

Îl chemi pe Hristos la telefon? ironiza André Gide. Nici nu e nevoie de o chemare, e mereu prezent, gata să intre pe uşa (deschisă) a inimii şi capabil numai de actele caracteristice nobleţei lăuntrice, pe care şi nouă ni le propune, propovăduindu-ne că ne sunt mereu accesibile: discreţia, iertarea, uitarea, degajarea dintre meschinării şi mărunţişuri, alungarea ţinerii de minte a răului, sila de răzbunare, ura, susceptibilitatea, irascibilitatea, ţâfna şi multe alte stupidităţi ale căror jalnică inferioritate şi acută nocivitate ni le-a destăinut o dată pentru totdeauna şi ni le destăinuie de fiecare dată mai dureros.

În cele din urmă, m-am putut convinge că libertatea se cucereşte numai prin omorârea păcatului şi m-am trezit în stare să descifrez formula „fac ce vreau“42: ea nu înseamnă că dau ascultare necondiţionată viscerelor şi tropismelor mele, pornirilor şi instinctelor mele dobitoceşti, constituindu-mă prizonier al egoismului, turpitudinilor şi plăgilor firii mele, ci supunându-le pe acestea voinţei, raţiunii şi conştiinţei mele, părţii bune (curăţite) a eului meu, supra-eului meu. Fac ce vreau eu, credinciosul şi smeritul ucenic al lui Iisus Hristos, iar nu ce i-ar plăcea demonului sălăşluind înăuntrul meu sau târcolind în juru-mi să fac în numele aşa-zisei libertăţi instinctuale, în temeiul căreia mă ispiteşte spre a mă îndemna să mă dau rob lui şi duhurilor sale celor rele.

Nefiind botezat în pruncie, ci în deplină maturitate, am putut experimenta botezul totodată ca Sfântă Taină şi taină, ca moarte şi înviere, ca izvor nesecat de apă vie şi de senzaţională fericire43. Covârşitoarea majoritate a creştinilor n-au cum şti ce simte cel botezat şi ce este în adevăr actul acesta fulgerător; dar cei aflaţi în situaţia mea ştiu cum nu se poate mai limpede că nu e o formă, un ritual, o ceremonie, un simbol; e o lucrare directă a Dumnezeului celui viu44.

Îi mai datorez Domnului şi nepreţuita, nesperata putere de a îndura şi suferi, de a mă supune, răbdător şi următor Lui, pildei ce ne-a dat, ştiind că „El participă împreună cu noi la suferirea necazurilor şi tot în acest sens se smereşte împreună cu noi, îngropându-se într-o chenoză, într-o noapte pe care o repetă în viaţa fiecăruia dintre noi“ (Dumitru Stăniloae). Or, cum spunea Simone Weil, evreică rourată de harul credinţei în Hristos, creştinismul nu ne oferă un mijloc miraculos de a scăpa de suferinţă, ci ne pune la îndemână miraculosul mijloc de a o îndura45.

Ceea ce deloc nu vrea să însemne identificarea creştinismului cu suferinţa. Prin suferinţă se poate ajunge la adevăr şi lepădare de sine, însă Albert Camus arată că desprinderea de cele lumeşti inima vrednică o poate afla şi prin fericire. Mai ales prin fericire ne putem înălţa până la treptele cele mai de sus ale scării. Durerea, de fapt, e „faţa mai puţin nobilă a strădaniei“. Ţinta rămâne fericirea, pe care se cuvine să ne-o însuşim, dincolo de nenorociri, necazuri şi încercări. Esenţa învăţăturii creştine e această deprindere, această descoperire a fericirii46.

Aşa încât mai presus de orice îi datorez lui Hristos simţământul liberator, îmbătător, exaltant, transformator, nelimitat al fericirii – ascuţit ca o sabie cu două tăişuri – şi luarea la cunoştinţă a faptului că „El poate face din tine o făptură nouă“ nu e o simplă enunţare teologică ori o afirmaţie pilduitoare, ci un constant obiectiv, o realitate brută.

Iată de ce, dintre toate versetele Psaltirii, pe acestea îmi place a mi le repeat (Ps 65 şi 72), ca mai apropiate mie, ca mai grăitoare ale bucuriei în care neîncetat mă desfăt din binecuvântata zi47 când am primit euforicul dar al Sfântului Botez:

„Trecut-am prin foc şi prin apă şi ne-ai scos la odihnă.“ [Ps 65, 11 b]

„Veniţi de auziţi toţi cei ce vă temeţi de Dumnezeu şi vă voi povesti câte a făcut El sufletului meu.“ [Ps 65, 15]

„Nedreptate de am avut în inima mea să nu mă audă Domnul.“ [Ps 65, 17]

„Pentru aceasta m-a auzit Dumnezeu; luat-a aminte la glasul rugăciunii mele.“ [Ps 65, 18]

„Binecuvântat este Dumnezeu, care n-a depărtat rugăciunea mea şi mila Lui de la mine.“ [Ps 65, 19]

„Că eram fără de minte şi nu ştiam; ca un dobitoc eram înaintea Ta.“ [Ps 72, 22 a, b]

„Apucatu-m-ai de mâna mea cea dreaptă. Cu sfatul Tău m-ai povăţuit şi cu slavă m-ai primit.“ [Ps 72, 23]

De la aceste inspirate cuvinte la simţământul de împăcare generală, ce mă cuprinde, nu-i departe. Care împăcare? Cu Dumnezeu, cu oamenii şi cu lumea, cu oamenii care-mi vor răul, cu cei care mi-au greşit, ba şi – lucru pe de-a-ntregul extraordinar – cu cei cărora le-am greşit eu şi, în cele din urmă, până şi cu mine însumi.

36 Text publicat iniţial sub titlul „Roadele Sfintei Taine a Botezului. Duminica înainte de Botez“, MB, 36 (1986), nr. 1, pp. 70-74, apoi, cu titlul actual, în Ioanichie Bălan, Convorbiri duhovniceşti, vol. 2, Episcopia Romanului şi Huşilor, 1988; reluat în volumul Dăruind vei dobândi. Cuvinte de credinţă, EEMS, Baia Mare, 1992 (numai primele patru alineate sub titlul „Ce-I datorez eu lui Hristos. În loc de prefaţă“, restul textului – de la alineatul cinci până la sfârşit – în continuarea postfeţei); Editura Dacia, Cluj-Napoca: 1994, 1997², 1999³, 2002⁴; în volumul A gyümölcs ideje [Vremea roadelor], traducere de Láng Zsolt, Editura Koinónia, Cluj-Napoca, 2000 (purtând titlul „În loc de introducere“, conţine primele patru alineate ale textului, după ediţia Episcopiei Maramureşului); Dăruind vei dobândi, Editura Mănăstirii Rohia, 2006; Cuvinte de credinţă, Editura Humanitas, Bucureşti, 2006.

Liturgic şi omiletic: La Duminica înainte de Botezul Domnului, la Botez etc.

Tematică: convertire, botez, recunoştinţă, căinţă, suferinţă.

37 Dailanu (sau daienu) – refrenul unui vechi imn iudaic anonim de recunoştinţă, care se cântă în timpul cinei de Pesah şi în care se menţionează 15 acte de bunătate şi îndurare din partea lui Dumnezeu; la sfârşitul fiecărui act se cântă sau se citeşte daienu. Imnul apare pentru prima dată în scris în secolul al IX-lea.

38 „Voi sunteţi prietenii Mei, dacă faceţi ceea ce vă poruncesc“ (In 15, 14).

39 Acedie – în limbaj ascetic: descurajare, lâncezeală, lipsă de interes faţă de lucrurile duhovniceşti (fără a se cunoaşte cauza).

40 Afirmaţie făcută de F.M. Dostoievski într-o scrisoare trimisă la 20 februarie 1854 unei prietene, Natalia Dmitrievna Fonvizina (Correspondence, vol. 1: 1832-1864, Bartillat, Paris, 1998, p. 341). Ea apare şi în Demonii (traducere de Nicolae Gane, Editura Polirom, Iaşi, 2007, p. 312).

41 „Tu, care pe Maria ai iertat-o şi mi-ai dat nădejde“ (lat.).

42 Aluzie la afirmaţia atribuită Fericitului Augustin: „Iubeşte şi fă ce vrei“.

43 Autorul avea să detalieze: „Cine a fost creştinat de mic copil nu are de unde să ştie şi nu poate bănui ce-nseamnă botezul... Vasăzică este adevărat: este adevărat că botezul este o sfântă taină, că există sfintele taine. Altminteri fericirea aceasta care mă împresoară, mă cuprinde, mă îmbracă, mă învinge n-ar putea fi atât de neînchipuit de minunată şi deplină“ (JF, p. 170).

44 * „Ca şi la Botezul Domnului, în botezul oricărui creştin se deschide cerul, se deschide câmpul înţelegerii duhovniceşti a sensurilor existenţei“ (Pr. Prof. Dr. Constantin Galeriu în Jertfă şi răscumpărare). [Editura Harisma, Bucureşti, 1991, p. 262; autorul a putut consulta însă lucrarea într-un extras al revistei Glasul Bisericii, 32 (1973), nr. 1-2, păstrat în Biblioteca Mănăstirii Rohia cu autograf.]

45 Pentru problema suferinţei la Simone Weil, vezi „Iubirea lui Dumnezeu şi nenorocirea“, în Autobiografie spirituală, traducere de Anca Manolescu, Editura Humanitas, Bucureşti, 2004, pp. 67-119.

46 Întregul paragraf a fost introdus iniţial, în dactilogramă, ca notă la finalul paragrafului precedent.

47 15 martie 1960 – cf. JF, pp. 167-169.

Femeia canaaneancă48

Etapele teribilului examen căruia Domnul o supune pe femeia canaaneancă din ţinutul Tirului şi al Sidonului se enumeră precum urmează:

Prima: neluarea în seamă, ignorarea.

Ea îi ţine calea49, topită de nefericire, strigă şi-L imploră: El însă nu-i răspunde nici un cuvânt. (Mt 15, 23) O nesocoteşte, o dispreţuieşte, ba se poate spune că o şi batjocoreşte, căci ce jignire e mai cruntă decât a vorbi cuiva şi a nu primi răspuns, nici măcar adresându-ţi-se un cuvânt de supărare ori făcându-ţi-se o dojană? Tăcerea aceasta, de gheaţă şi depărtări, e mai rea decât sudalma şi ustură mai cumplit decât insulta50.

A doua: respingerea intervenţiei mult iubiţilor Săi ucenici. Apostolii Domnului, ucenicii, credincioşii, apropiaţii Săi, aceia pe care-i asigură că lor li s-a dat să cunoască tainele Împărăţiei cerurilor (Mt 13, 11); ai căror ochi văd şi ale căror urechi aud ceea ce ar fi vrut să vadă şi să audă – şi n-au văzut, n-au auzit – mulţi drepţi, prooroci şi împăraţi; cărora li s-au încredinţat cheile Împărăţiei cerurilor şi puterea de a lega şi dezlega pe pământ (Mt 13, 17), (Mt 16, 19 şi 18, 18; ), (In 20, 23); care, [atunci] când Fiul Omului va şedea pe tronul slavei Sale, vor şedea şi ei pe douăsprezece tronuri (Mt 19, 28) judecând cele douăsprezece seminţii ale lui Israel (Mt 12, 49); pe care-i numeşte „mama şi fraţii Mei“ şi-i încredinţează că vor mânca şi bea la masa împărătească (Lc 22, 30); pe care nu şovăie a-i socoti fii şi prieteni ai Săi, intervin în zadar pentru canaaneancă. Ei se roagă, iar Domnul nu-i ascultă, deşi altădată grăise cu a Sa gură: „Pe cel care vine la Mine nu-l voi scoate afară“ (In 6, 37). Intervenţia bătrânilor lui Israel (Lc 7, 4-5) în sprijinul sutaşului roman este luată în considerare, dar a ucenicilor pentru canaaneancă nu!

A treia: declinarea de competenţă.

Cuvintele: „Nu sunt trimis decât către oile pierdute ale casei lui Israel“ (In 10, 16) (de altfel contrazise de „Mai am şi alte oi care nu sunt din staulul acesta“) constituie ceea ce în limbaj juridic se numeşte declinare de competenţă şi totodată singurul caz din tot cuprinsul Evangheliilor unde Domnul Se arată procedurist [2 Co 3, 6]. El, Care a pus duhul deasupra literei, El, Care a proclamat şubrezenia formelor şi le-a defăimat cu putere, Care pe farisei îndeosebi i-a mustrat pentru că acordă preeminenţă exteriorului în raport cu interiorul [Mt 23, 25-26] şi nu curăţă partea dinăuntru a paharului şi blidului, ci numai pe cea din afară, pentru că se aseamănă cu mormintele frumos văruite pe din afară [Mt 23, 27], dar înăuntru sunt pline de oase şi necurăţie, pentru că aşadar aşază faţa mai presus de conţinut şi gestica mai înainte de inimă, El, Care mereu a învăţat că esenţială e substanţa, El – de data aceasta – canaanencei îi opune o excepţie strict procedurală şi de formă: cazul tău nu intră în atribuţiile Mele.

Ca şi cum ar fi spus: ducă-se petiţionara la alt ghişeu, aici nu are ce căuta.

E în acest legalism, în această interpretare literală a legii, în uscăciunea şi asprimea acestui răspuns procedurist ceva nu numai cu totul lipsit de seamăn în referatul evanghelic, ci şi cu desăvârşire contrar duhului hristic şi reacţiei constante a Domnului în prezenţa relaţiei dintre formă şi fond.

A patra: insulta, jignirea, ocara.

După ce – cu vorbe ca de gheaţă – şi-a declinat competenţa, Iisus trece la insulte directe, la ofense grele şi la cinica zeflemisire. El, Care stabilise că oricine se mânie pe fratele său vrednic va fi de osândă şi cine va zice fratelui său „raca“51 vrednic va fi de judecata sinedriului, iar cine-i va zice „nebunule“ vrednic va fi de gheena focului (Mt 5, 22), El o apostrofează pe canaaneancă şi-i azvârle proverbul cu pâinea ce nu se cuvine a fi dată câinilor [Mt 15, 26], altfel spus, făcându-i pe solicitantă şi pe ai săi câini, iar pe ea personal – consecvent celei mai elementare logici – o defineşte căţea52.

Atât de singular şi disonant şi uimitor e acest episod în viaţa pământească a Mântuitorului, atât de ciudată scena (în total contrast cu spiritul evanghelic), încât nu le putem înţelege şi interpreta decât ca reprezentând etapele unui examen, unei probe, unei încercări. Nu Domnul milei Care n-a venit să judece lumea, ci să o mântuiască îi vorbeşte canaanencei (In 12, 47), ci săvârşitorul unei experienţe de punere la încercare a unei credinţe şi a unui caracter.

Iar candidata cum dovedeşte că a trecut proba, prin ce-şi câştigă excepţionalele calificative şi premiul ce i se acordă?

a) Prin credinţă. Ea, păgâna, străina, vine cu deplină încredere la Hristos şi nici o clipă – în toată vremea crescândelor greutăţi ale examenului – nu se îndoieşte, nu se supără, nu cedează ispitei de a renunţa să mai ceară ori imboldului de a se îndepărta şi a-şi căuta de treabă, nu manifestă o cât de mică slăbiciune.

b) Prin dezinteresare. Nu cere pentru ea, cere pentru fiica ei.

c) Prin curaj. Curajul de-a revendica, acolo, pe pământ canaanean, ajutorul unui iudeu. Apoi curajul de a rezista afronturilor, insultelor ce i se aduc în public. În sfârşit, curajul (ori îndrăzneala) nu numai de a cere, ci şi de a striga.

d) Prin stăruinţă. Canaaneanca perseverează, nu se dă bătută, pare a cunoaşte parabola judecătorului nedrept [Lc 18, 1-7]. (Ba şi mai mult: a şti că judecătorul acesta nu-i nedrept, ci numai exigent. Ne este poate îngăduit a presupune că a intuit sfântul „joc“ al Domnului.)

e) Prin bună-cuviinţă, impecabilă politeţe şi nedezminţită eleganţă. Nu-i luată în seamă, e respinsă, e alungată, e bruftuită, e insultată, e făcută de râs şi ocară – şi-şi păstrează totuşi neîntrerupt calmul, nu încetează a se purta şi a răspunde cu cea mai desăvârşită cuviinţă. I se închină Domnului, I se aruncă la picioarele Lui, zice: Doamne, ajută-mă (Mc 7, 25), iar invocării dispreţuitorului, atrocelui, nemilosului proverb cu pâinea rezervată copiilor şi tăgăduită câinilor ce replică îi dă? Îl neagă cumva ori protestează ori îi denunţă cruzimea ori îl discută (cum ar fi putut prea bine – chiar în limitele politeţii – face)? Nu, câtuşi de puţin. Îl confirmă; zice: Da, Doamne53.

f) Prin smerenie. Încuviinţând cu Da, Doamne afirmaţia Domnului, canaaneanca dă dovadă şi de mare smerenie, deoarece se recunoaşte a fi nu mai puţin nevrednică de mila Sa decât un biet animal (socotit de popoarele orientale ca spurcat).

g) Prin inteligenţă. Printr-o mare şi iscusită inteligenţă şi un răspuns pe cât de neaşteptat, pe atât de extraordinar şi de abil şi care pe Domnul – iubitor de vorbire mintoasă – trebuie să-L fi încântat54.

(A nu se pierde din vedere că Domnul, în repetate rânduri, nu a dispreţuit folosirea deşteptăciunii şi raţiunii omeneşti [Mt 17, 24-27]: răspunsul dat în problema dajdiei, în cazul femeii surprinse în adulter [In 8, 3-11], în al femeii succesiv măritate cu şapte fraţi [Mc 12, 18-27] ori în formularea întrebării cu privire la natura botezului practicat de Înaintemergătorul Ioan [Mc 11, 29-30]. De fiecare dată Domnul răspunde ori întreabă cu acea superioară iscusinţă a minţii, care-i pune în derută pe cei ce veniseră să-L ispitească.)

Aşa şi canaaneanca: politicoasă, supusă, smerită, dar şi strălucit de inteligentă, pricepându-se a răspunde prompt şi ingenios! Şi înţelept! (E în răspunsul ei un amestec de sfătoşenie, agerime şi subtilitate care farmecă şi biruie.)

De aceea şi trece examenul cu brio şi ia o notă peste calificarea maximă, ia – cum ar veni – zece plus. Se alege – doar ea, numai ea –, din toţi şi toate cărora Iisus le-a făcut o minune pentru că L-au rugat şi au crezut în El, se alege, ea singură, cu apelativul „O, femeie!“. Vocativul acesta exclamativ e absolut unic în Evanghelii. Tot unic este şi adjectivul mare din sintagma mare este credinţa ta. Nimănui altcuiva nu-i spune Domnul: mare este credinţa ta. Şi tot nimeni nu se învredniceşte de cinstitoarea, aleasa, suprema învoire: fie ţie după cum voieşti. Nu (ca celorlalţi) „după credinţa ta“, ci „după cum voieşti“. E o nuanţă care nu ne poate scăpa. Rezultatul, fireşte, e acelaşi în toate cazurile. Aprecierea, de asemenea. Dar modul de exprimare e diferit – şi nu se cade a nu fi luat aminte. Canaanencei i se acordă har peste har, se vede limpede că Examinatorul, după ce a căznit-o, doreşte acum să o copleşească; şi o cinsteşte cum ştie El, clătinat şi îndesat, din belşug şi din preaplin, boiereşte, împărăteşte.

Canaaneanca e răsplătită în conformitate şi proporţional cu greutatea examenului la care a fost supusă şi potrivit calităţii răspunsurilor date. Domnul pare a fi voit să-i spună: Aferim! aşa te-am vrut! Iar neobişnuita asprime, ba şi încrâncenare a Domnului aşa, numai aşa (desigur) se explică: prin hotărârea de a [o] hărăzi pe canaaneancă unui examen de grad înalt.

Fericită canaaneancă! A luat premiul întâi cu cunună de la Învăţătorul, Care pe mulţi i-a miluit, pe câţiva i-a şi lăudat, dar numai ei i S-a descoperit ca un examinator mai întâi fără milă, iar apoi fără de rezerve în distribuirea elogiilor.

Bine este a deduce din pilda aceasta că, dintre însuşirile plăcute Domnului, I-au stârnit bucuria şi admiraţia: credinţa, dezinteresarea, curajul, stăruinţa, buna-cuviinţă, smerenia şi inteligenţa. Credinţa, dezinteresarea, stăruinţa, smerenia le ştim îndeobşte ca necesare şi bine-venite. Dar cazul canaanencei ne arată şi dovedeşte că tot atât de puternice şi de preţioase sunt calităţile mai puţin accentuate de comentatori: curajul, politeţea, inteligenţa. Domnul îi iubeşte pe credincioşi, pe altruişti, pe stăruitori. Şi nu mai puţin pe curajoşi, pe cuviincioşi, pe inteligenţi. Frica, obrăznicia şi prostia nu-s plăcute lui Hristos. Canaaneanca – lipsită de aceste urâte însuşiri – ne-o spune desluşit. Osebitul ei succes la excepţionalul examen semnifică biruinţa unor virtuţi creştine, de noi nu îndeajuns proslăvite.

Fie ca răspunsul pe care-l vom da la sfârşitul mai lungului examen ce este viaţa fiecăruia dintre noi să ne învrednicească şi el, nu, desigur, de menţiunea „magna cum laude“ obţinută de femeia canaaneancă, însă măcar de nota de trecere sau poate chiar, din mila Judecătorului, de o notă bună!

48 Text publicat în IBMP, nr. 8, 1985, pp. 55-58; reluat în volumul Dăruind vei dobândi. Cuvinte de credinţă, EEMS, Baia Mare, 1992; Editura Dacia, Cluj-Napoca: 1994, 1997², 1999³, 2002⁴; Editura Mănăstirii Rohia, 2006; Cuvinte de credinţă, Editura Humanitas, Bucureşti, 2006. În original, autorul foloseşte termenul hananeancă.

Liturgic şi omiletic: La Duminica a 17-a după Rusalii (Evanghelia – Mt 15, 21-28).

Tematică: femeia canaaneancă, credinţă, curaj, stăruinţă, smerenie, inteligenţă, politeţe.

49 În manuscris: „îi aţine calea“.

50 În schiţa predicii, păstrată olograf: „Text unic: Domnul Se arată – El, Cel milostiv, bun, săritor – rece, depărtat, rău-voitor, jignitor“.

51 În limba greacă: „prost, tâmpit, cap sec“.

52 În schiţa predicii, cele patru etape dezvoltate aici de autor sunt: „1. Tăcerea; 2. Respingerea intervenţiei iubiţilor Apostoli; 3. Respingerea proceduristă; 4. Insulta, ocara – căţea, câini“.

53 La punctul 5 (e), schiţa predicii redă ca însuşire nu buna-cuviinţă, ci politeţea, iar ca argumente: „Da, Doamne“, „se închină“ şi „Ajută-mă“.

54 „Nu păcătuieşte cu păcatul prostiei“, accentuează autorul în schiţă.