© 2016 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6452-8

ISBN PDF: 978-973-46-6453-5

ISBN print: 978-973-46-6309-5

Coperta: Radu Răileanu

Ilustraţia copertei şi foto autor: © Laurenţiu Midvichi

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VASILE ERNU este născut în URSS în 1971. Este absolvent al Facultăţii de Filozofie (Universitatea „Al.I. Cuza“, Iaşi, 1996) şi al unui master de filozofie (Universitatea „Babeş-Bolyai“, Cluj-Napoca, 1997). A fost redactor fondator al revistei Philosophy & Stuff şi redactor asociat al revistei Idea artă + societate. A activat în cadrul fundaţiilor Idea şi Tranzit şi al editurilor Idea şi Polirom. În ultimii ani a avut rubrici de opinie în România liberă, HotNews, Timpul şi Adevărul, precum şi rubrici permanente în revistele Noua literatură, Suplimentul de cultură şi Observator cultural. A debutat cu volumul Născut în URSS (Polirom, 2006, 2007, 2010, 2013), tradus în rusă, bulgară, spaniolă, italiană, maghiară, poloneză şi georgiană. Cartea a fost nominalizată la Premiul de debut al revistei Cuvîntul, Premiul pentru roman şi memorialistică al revistei Observator cultural şi Premiul Opera Prima al Fundaţiei Anonimul şi a fost distinsă cu Premiul pentru debut al României literare şi cu Premiul pentru debut al Uniunii Scriitorilor din România. A mai publicat: Ultimii eretici ai Imperiului (2009, Polirom; nominalizată la Premiul pentru eseu al revistei Observator cultural şi distinsă cu Premiul Tiuk!; tradusă în Italia şi în curs de publicare în Rusia); Ceea ce ne desparte. Epistolarul de la Hanul lui Manuc (împreună cu Bogdan-Alexandru Stănescu, 2010, Polirom); Intelighenţia rusă azi (2012, Cartier); Sînt un om de stînga (2013, Cartier); Mică trilogie a marginalilor. Sectanţii (2015, Polirom; distinsă cu Premiul Matei Brâncoveanu pentru Literatură, 2015); Intelighenţia basarabeană azi. Interviuri, discuţii, polemici despre Basarabia de ieri şi de azi (2016, Cartier). A coordonat: Iluzia anticomunismului. Lecturi critice ale Raportului Tismăneanu (împreună cu Costi Rogozanu, Ciprian Şiulea şi Ovidiu Ţichindeleanu, 2008, Cartier); Ucraina live. Criza din Ucraina: de la Maidan la război civil (împreună cu Florin Poenaru, 2014, Tact); Republica Moldova la 25 de ani. O încercare de bilanţ (împreună cu Petru Negură şi Vitalie Sprînceană, 2016, Cartier). Este unul dintre fondatorii şi coordonatorii proiectului www.criticatac.ro.

Mai multe detalii pe www.ernu.ro.

Dedic această carte fiului meu, Saşa

Dumnezeu nu-i fraier!

Proverb banditesc

„Pedeapsa mea e prea mare ca s-o pot suferi. Iată că Tu mă izgoneşti azi de pe faţa pămîntului; eu va trebui să mă ascund de faţa Ta şi să fiu pribeag şi fugar pe pămînt; şi oricine mă va găsi mă va omorî.“ Domnul i-a zis: „Nicidecum; ci dacă va omorî cineva pe Cain, Cain să fie răzbunat de şapte ori“.

Facerea 4:13-15

Dicţionar minimal al bandiţilor pentru fraieri

Avtoritet, hoţi cinstiţi – denumiri ale celor din casta hoţilor în lege.

Bandit – nume dat de putere şi de oamenii de rînd celor care încalcă sistematic legea. De obicei, bandiţii îşi spun hoţi. Cîteodată folosesc şi termenul „bandit“, dar fără conotaţia negativă atribuită de „putere“, ci doar ca o modalitate de autoidentificare.

Bazar – în argoul banditesc, termenul înseamnă „discuţie serioasă“. În orice bandă era cîte un individ cu discursuri foarte bune, care îi „făcea din vorbe“ pe ceilalţi. Există un întreg ritual al bătăliilor retorice po bazaru, care presupune o adevărată artă a comunicării. Şi bandiţii în lege trebuiau să stăpînească la un nivel ridicat această artă, însă nu acesta era atuul lor principal.

Bespredel – termen rusesc care înseamnă „fără limită“, „haos“, „dezordine“, „lipsa legii şi a ierarhiei“, „fărădelege“. În povestea noastră, el desemnează starea de haos şi război care apare cînd nimeni nu mai respectă legile şi ierarhiile lumii bandiţilor.

Blatari – termen derivat din rusescul blatnoi, care la rîndul sau provine din talmudicul blaham, însemnînd „în linişte“. Se ştie că bandiţilor le place să lucreze „în linişte“. Este folosit adesea pentru a-i numi pe cei din casta superioară, hoţii în lege.

Cifir – termen rusesc, o infuzie foarte concentrată din ceai pe care o beau bandiţii cu diverse ocazii, dar mai ales în puşcărie, după un anumit ritual: se bea foarte fierbinte, cu înghiţituri mici, pe stomacul gol şi fără zahăr. Are un efect energizant şi halucinogen.

Fenea – este argoul bandiţilor, limba „care nu este pentru urechi străine“ şi are multe cuvinte-cheie din idiş, însă majoritatea termenilor provin din rusă. Cuprinde peste 15.000 de cuvinte. Cunoaşterea fenea este un indiciu al apartenenţei la această lume şi un mod de a te proteja de putere şi fraieri.

Fraieri – cei care nu se supun lumii blatarilor, hoţilor în lege. Fraier provine din termenul idiş „frei“, care înseamnă „liber“. Evreii îi numeau aşa pe cei care erau liberi de practicile şi legile religiei. În cazul nostru, fraierii sînt toţi cei din afara lumii hoţilor, care trăiesc în afara Legii hoţilor.

Hoţi în lege – un fel de aristocraţie în lumea bandiţilor, care are putere de lege, de judecată şi decizii ultime, face dreptate şi are putere de viaţă şi de moarte asupra celorlalţi hoţi. Hoţii în lege nu au voie să muncească pentru nimeni, nu au familii, nu au acte şi nici proprietăţi, respectă cu sfinţenie Legea hoţilor şi păstrează tradiţia acestei lumi. Tot ei sînt cei care ţin obşiakul, banca comună, şi decid cum se cheltuie banii. Un hoţ în lege nu poate fi judecat de cineva de rang inferior, ci doar de zborka, un comitet al hoţilor în lege.

Komuneara, komuneaga – termeni ruseşti care îi desemnează peiorativ pe reprezentanţii puterii comuniste.

Krîşa – termen rusesc care înseamnă „acoperiş“, adică un serviciu de protecţie pe care bandiţii îl oferă unei afaceri legale sau ilegale, în schimbul unui procent din venituri sau al unei taxe.

Legea hoţilor – cod compus dintr-o serie de reguli pe care orice hoţ, dar mai ales castele superioare (masti) trebuie să le respecte. Cele mai importante sînt: să nu munceşti pentru nimeni, să nu ai proprietate, să nu ai acte, să nu te supui nici unei puteri politice (şi nu numai) şi să nu colaborezi cu puterea, să nu faci politică, să nu ai familie, să ţii doar la lumea bandiţilor. Încălcarea oricăreia dintre aceste legi, indiferent de „culoarea“ hoţului, duce, în funcţie de gravitatea faptei, de la retrogradarea ierarhică pînă la pedeapsa cu moartea.

Legea puşcăriei – legea pe care hoţii trebuie să o respecte cînd sînt în puşcărie, puţin diferită de Legea hoţilor. Ea reglementează anumite probleme din spaţiul de detenţie: să nu furi de la ai tăi, să nu te atingi de paika, raţia zilnică a unui condamnat, indiferent dacă e hoţ sau fraier, să nu aduci învinuiri nefondate, să nu joci cărţi fără acoperire şi altele.

Masti – termen rusesc ce desemnează culoarea cărţilor de joc, dar este folosit şi cu sensul de „ierarhie“ în castele din lumea hoţilor. Pentru că acestea se împart în patru culori sau masti/caste. Casta superioară, formată din hoţii în lege, blatarii, are culoarea neagră. Următorii sînt mujicii şi au culoarea gri (pot munci pentru stat, dar nu în funcţii de conducere). Ei sînt un soi de „clasă de mijloc“ a acestei lumi. Pe treapta a treia a ierarhiei se află kaziolii, adică „ţapii“, care au culoarea roşie (au încălcat multe legi ale hoţilor şi colaborează cu puterea). Ultimii sînt otpuşcennîie, adică „decăzuţii“, albaştri. În această categorie se regăsesc cei care au încălcat legi importante ale hoţilor, trădătorii, turnătorii şi homosexualii. Este cea mai năpăstuită castă, de care cei din casta superioară nu au voie să se atingă decît în anumite condiţii. Ei sînt sclavii castelor superioare.

Musor – termen rusesc care înseamnă „gunoi“. Este numele dat miliţianului. Tradiţia spune că musor vine de la moser, ceea ce în limbajul talmudic înseamnă „cel care i-a trădat pe evrei“. Talmudul îi declară pe moseri în afara legii iudaice, aşa că pot fi condamnaţi la moarte. Acest tip de relaţie există şi în cazul cuplului blatari-musor.

Obşiak – termen rusesc, desemnînd banca comună a bandiţilor. Obşiakul este păstrat şi distribuit de hoţii în lege, iar la colectarea banilor participă toate categoriile din masti, dar mai ales mujicii. Obşiakul este creat pentru a ajuta financiar castele superioare şi pe cei care ajung în puşcărie, pentru a finanţa diverse activităţi şi afaceri specifice lumii hoţilor.

Paţani, basota, baistruk, şpana – termeni ruseşti care îi desemnează pe tinerii delincvenţi, baza de selecţie pentru viitorii bandiţi. Ei trăiesc după legile străzii, dar imită lumea şi modelele hoţilor.

Poneatie – termen rusesc pentru a desemna Legea hoţilor.

Sucia voina – „războiul curvelor“, este confruntarea de după al Doilea Război Mondial dintre „hoţii cinstiţi“, „legalişti“ şi suciara, „hoţii-curve“, hoţii în lege, care au făcut pact cu puterea sovietelor şi au luptat pentru eliberarea ţării. Hoţii cinstiţi, devotaţi legii hoţilor, care nu s-au supus puterii şi au rămas în spatele frontului, în puşcăriile din Siberia, i-au declarat pe colaboraţionişti „curve“ şi i-au declasat din masti, casta neagră. După război s-a iscat această luptă între cele două categorii, care a durat mai mulţi ani.

Suka, suceara – în rusă înseamnă şi „căţea“, şi „curvă“ şi este folosit în cazul trădătorilor. Cînd este atribuit hoţilor, mai ales celor din casta neagră, hoţilor în lege, este vorba despre cei care au trădat legea hoţilor şi au început să colaboreze cu statul, cu puterea.

Şanson, blatnaia, blatneak – gen muzical foarte popular în lumea bandiţilor, dar şi printre oamenii de rînd. Este poate cel mai popular gen muzical în spaţiul ex-sovietic. Foarte multe piese au ca temă lumea bandiţilor, a puşcăriilor şi a puşcăriaşilor, iar unele chiar folosesc argoul fenea.

Zek – puşcăriaş.

Zona – puşcărie.

Prima carte

La răsărit

Începutul

Toate îşi au vremea lor şi fiecare lucru de sub ceruri îşi are ceasul lui.

Eclesiastul 3:1

Toată noaptea m-am foit în pat. Nu puteam dormi. Ba îmi era cald şi aruncam iorganul gros, care vara, pe căldură, ţinea răcoare, ba mă înveleam şi speram să adorm. Ba transpiram, ba mă apucau frigurile. Nu reuşeam nicicum să adorm.

— Dormi liniştit, odihneşte-te, căci n-o să te las acasă, mă linişti tata, simţind că nu voi pune geană pe geană toată noaptea.

Era un ritual care se repeta ori de cîte ori trebuia să fac o călătorie lungă. Pe atunci, călătoriile lungi erau cele care depăşeau aria mea de cunoaştere. Eram obişnuit să merg la Cahul, Vulcăneşti, Reni, Ismail, Akkerman sau Bolgrad. Mergeam des în aceste orăşele. De la 11 ani deja mergeam singur, fără părinţi. Acum îmi este greu să înţeleg cum părinţii pe care îi cunosc îşi controlează copiii pînă la o vîrstă mult mai mare. Li se dau mult mai puţine sarcini şi, pînă la o vîrstă destul de înaintată, nu sînt lăsaţi nesupravegheaţi aproape niciodată. Nu ştiu de ce se întîmplă asta. Să fie lipsă da încredere, nesiguranţă? Ceva s-a întîmplat cu noi toţi. Dar pe atunci, la vîrsta de 11 ani, mergeam singur în orăşelele din regiune, pînă la 20-30 de kilometri depărtare, pentru diverse lucruri. Iar la 14 ani deja mergeam la Chişinău ca să le duc pachete fraţilor mei. Nici azi nu îmi dau seama cum de eram lăsat să merg singur la o distanţă de 200 de kilometri, într-un oraş „imens“.

După noaptea aceea mă aştepta însă cea mai lungă călătorie de pînă atunci, căci mergeam pentru prima dată la Odessa. Ai mei îmi povestiseră multe despre acest oraş, văzusem filme şi fotografii frumoase cu clădiri impresionante şi scări care curgeau în mare. Era un oraş de vis pe care nu-l văzusem, dar mi se promisese că, dacă voi fi cuminte şi voi învăţa bine, voi fi dus cîndva la Odessa. Mai tîrziu aveam să stau ceva mai mult pe-acolo.

Era vara lui 1979. Şi, cum pe 31 mai am terminat clasa întîi cu diplomă de merit, tata mi-a promis că voi merge la Odessa cu prima ocazie, cînd el va pleca „în deplasare de serviciu“.

Cînd am primit vestea că voi merge la Odessa, am şi anunţat toată „uliţa şi mahalaua“. Şi nu numai la Odessa, ci şi la fabrica de ciocolată, căci tatăl meu are de adus un transport important cu dulciuri şi eu îl voi însoţi. Ce putea fi mai frumos pentru un copil!?

O vară călduroasă, ca de obicei. Mama îmi pregătise sandalele cele bune, o pereche de pantaloni scurţi pînă la genunchi şi o cămaşă pe care mi-o dădea numai la ocazii speciale.

— Nu trebuie să-l găteşti prea frumos, că oricum mergem cu gruzovaia (camionul reţelei de magazine din zonă) şi o să se murdărească, îi şuşotea tata mamei.

— Lasă, că se spală, dădu ea din mînă. Nu poate merge la oraş oricum.

Cînd mă îmbrăca, îi plăcea să se uite atent şi din faţă, şi din spate, ca să fie sigură că totul era bine aranjat. Mai făcea un gest care mă enerva puţin, iar după ce am crescut mă irita de-a dreptul: îi plăcea să-mi aranjeze insistent ciupcikul, bretonul pe care-l purtam noi pe atunci. Cînd eram copii, asta era frizura noastră: un soi de tunsoare zero, cu un breton în faţă. Acum pare o frizură hilară, dar atunci toţi băieţii purtau breton, asta dacă nu erau de-a dreptul chei. Cred că am făcut parte din ultima generaţie care a purtat breton. După aceea nu-mi mai amintesc să fi văzut frizura aia. Iar mama insista de fiecare dată la despărţire să-mi aranjeze acel breton, iar uneori îl mai uda cu ceva „ca să stea cumva“! Dar în dimineaţa aceea acceptam fără să comentez orice tachinare sau intervenţie din partea părinţilor, pentru că mergeam pentru prima dată în viaţă la Odessa.

Dimineţile de iunie erau reci, chiar şi pentru Bugeac. De fiecare dată cînd mergeam mai departe, adică peste 200 de kilometri, plecarea era cu mult înainte de răsăritul soarelui. Tata prefera ora 4 dimineaţa. De obicei, la noi în familie, se pleacă la drum lung între patru şi cinci dimineaţa. Regula era că răsăritul trebuia să te prindă pe drum, cît mai departe de casă. Cum la începutul lunii iunie soarele răsare pe la cinci şi jumătate, noi trebuia să avem un avans de minimum o oră. Nu ştiu ce calcule se ascund în spatele acestor ritualuri, dar asta mi-a rămas impregnat profund în memorie.

Maşina cu care trebuia să mergem la Odessa a oprit în faţa porţii. Am auzit cum întoarce în faţa morii de lîngă casă, căci trebuia să mergem în „jos“, de unde venea maşina, spre direcţia Reni sau Bolgrad, şi nu în „sus“, spre Cahul. Ştiam aceste direcţii deja foarte bine la vîrsta aceea de 7-8 ani. Cunoşteam şi sunetul motorului de GAZ-51, poate cele mai cunoscute camioane ale anilor ’70 în spaţiul sovietic. Se mişcau agale, cu un zgomot al motorului nu foarte puternic, dar ritmat, şi le recunoşteai de la o poştă, cu farurile lor ca nişte „ochi de broască“ ieşiţi din orbite, pe care mă aşezam cînd maşina era oprită în faţa porţii. Îmi plăcea foarte mult în cabina nu foarte încăpătoare şi nu foarte comodă, aş spune astăzi, dar pe atunci mi se părea un templu pe roţi al tehnologiei. Cel mai impresionant mi se părea mirosul de benzină, care era destul de puternic, dar care era pentru mine cel mai frumos miros posibil, căci îl asociam cu „marea călătorie“.

Tata mă aşeză la mijloc, între el, care stătea în partea dreaptă, la uşă, şi schimbătorul de viteze. În partea stîngă stătea badea Vasea, şoferul mereu vesel şi binedispus, care avea să conducă această maşină spre o lume fascinantă. Tata mă înveli cu ceva, fiindcă afară, cum spuneam, era încă rece, şi maşina porni agale spre ieşirea din sat.

Părăseam satul, ne mişcam ritmic pe cîmpiile Bugeacului. Cerul anunţa că în curînd se va lumina, dar încă era destul de întuneric. La acea oră, totul era adormit. Cînd eram aproape de Vulcăneşti încă nu se făcuse lumină. Doar cîţiva cîini treceau agale strada. A urmat Bolgradul, pe care l-am găsit încă în noapte. După Bolgrad, un număr nesfîrşit de comune pe care nu le ştiam.

Încet, încet, afară se lumina şi eu îmi săltam capul ca un iepure de cîmp care iese din ascunzătoare, se ridică în două labe şi îşi întinde gîtul pentru a adulmeca zarea. Eram atent la fiecare detaliu. Tata anunţa numele fiecărui sat sau al fiecărui loc mai important, pentru a mă informa unde sîntem şi ce însemnătate are locul respectiv. Cînd am crescut mai mare, mă punea să-mi iau notiţe de călătorie. Îmi plăcea la nebunie să le fac.

— Urmează Tatarbunar, „fîntîna tătarului“, îmi zicea tata. Aici a fost o mare răscoală: răscoala de la Tatarbunar, din ’24. Mulţi au murit atunci. O să vezi imediat pe dreapta monumentul revoluţionarilor.

Îmi aduc aminte foarte bine şi azi monumentul, pe care l-am văzut pentru prima dată în zorii acelei zile de iunie şi care m-a impresionat foarte mult. Pe soclul negru se înălţau trei figuri neînfricate: un matros, un ţăran cu furca şi un alt soldat sau muncitor. Tata mai avea un obicei. Avea locurile lui preferate unde oprea şi fie se odihnea puţin, fie mînca frugal. În acele vremuri ne luam mereu merinde de drum la drumuri lungi. Vara, roşiile şi brînza de oaie proaspătă erau aproape obligatorii. Dar aveam mereu şi un pui fiert pe care-l mîncam la unul dintre popasuri.

Pe drumul spre Odessa, tata oprea undeva înspre Limanul Nistrului, unde Nistrul se vărsa în Marea Neagră. Dacă mergeam pe partea de sus a limanului, ne opream la Maiaki, iar dacă mergeam pe partea de jos, ne opream pe la Şabo. Ambele locuri erau frumoase, căci uneau cîmpia Bugeacului cu „cîmpia apelor“, Marea Neagră, care se deschidea în faţă.

Aceste două locuri erau cumva şi hotarul sau mai degrabă stîlpii de hotar ai „patriei noastre“ imaginare.

— De aici începe altceva. De aici începe Ucraina. De aici ne despărţim de casă.

Nu prea înţelegeam eu atunci mare lucru. Pentru mine, casa avea să fie mulţi ani la rînd Imperiul. Nu aveam încă sentimentul acesta de spaţiu limitat. Casa mea era fie ograda curţii părinteşti cu extensia spre curtea morii, unde mă jucam ore în şir cu toţi copiii din mahala, fie, în sens larg, întregul spaţiu sovietic, pentru că aşa fusesem învăţat la şcoală. Dar lucrurile aveau să capete sens mult mai tîrziu. Tata avea însă grijă să puncteze diverse locuri din acestea prin tot soiul de alte ritualuri de călătorie.

Am făcut o scurtă oprire. Dar eu nu prea aveam chef să mănînc. După ce soarele începuse să se ridice, pe cînd ceaţa părăsea încet cîmpul şi apele din jur, am pornit pe ultima parte a traseului spre Odessa.

Odessa – acest oraş e o minune. Nimic din călătoria pe care o faci pînă aici nu prevesteşte asta. Drumurile au fost mereu proaste în această zonă. Doar cele care uneau Odessa de Chişinău şi de Kiev erau pe vremea aceea mult mai bune. În rest, dinspre Bugeac, mergeam mereu spre Odessa pe nişte drumuri destul de proaste. O vreme au fost ceva mai bune, dar, în general, totul îţi lăsa impresia unei lumi uitate, rămase în afara istoriei şi a traseelor importante. Satele erau şi ele cumva uitate în timp. La fel şi orăşelele, care, chiar dacă cunoscuseră cîndva o relativă prosperitate, acum lăsau o impresie de patriarhalitate şi provincialism.

Dar pe atunci eu nu ştiam acest lucru. Mie mi se păreau adevărate metropole, în toată splendoarea lor. Asta pînă să văd Odessa! După, nici un oraş din lume nu avea să mă mai impresioneze. Odessa avea să rămînă pentru mine Oraşul.

Atîtea clădiri şi atîta lume nu mai văzusem niciodată. Toţi alergau în toate direcţiile. Maşinile stăteau supărate şi nervoase, mîrîind la fiecare clipocit al semaforului. Cînd se aprindea culoarea verde, toate porneau ca nebunele, în toate direcţiile, scoţînd sunete ca fiarele junglei.

Toată lumea se grăbea în jurul nostru. Badea Vasea conducea atent, ca orice provincial ajuns la capitală, iar eu admiram cu gura căscată fiecare detaliu şi savuram fiecare clipă. Tata era însă călăuza. El ştia pe de rost oraşul.

Acum dreapta şi prima la stînga! Vezi să fii bine încadrat, să nu ne trezim cu o amendă, dădea tata comenzile de la „timonă“, ţinîndu-mă pe mine de mînă. La a doua facem iarăşi dreapta şi ajungem la fabrica de dulciuri.

Stînga, dreapta, dreapta şi maşina se opinti în faţa unor porţi imense de metal. Porţile mari se deschiseră, un domn mai în vîrstă, îmbrăcat în halat albastru, ieşi dintr-o gheretă mică şi făcu din mînă. Tata sări din mers cu nişte hîrtii în mînă şi trînti uşa, atent să nu mă lovească.

— Poftim nakladnaia, aici aveţi toate actele de la selipo, îi zise tata domnului.

El verifică toate actele şi ne arătă cu mîna direcţia pe care trebuia să o ţinem.

După aceasta parcă am intrat într-o poveste. Am văzut cu ochii mei de copil o fabrică de ciocolată. Am văzut acel tărîm fermecat care scotea pe tot soiul de canale magice ciocolata ce ne făcea atît de fericiţi. Dacă fericirea poate fi imaginată şi descrisă cumva, este exact clipa aceea, cînd stăteam lîngă un cazan imens, în care un braţ metalic uriaş amesteca ciocolata! Iar o tanti masivă, cu un şorţ alb şi o bonetă asortată, scotea cu o lingură imensă ciocolată moale pe care mi-o întindea mai apoi cu un zîmbet pînă la urechi, strigînd tare ca să se audă în acel vacarm:

— Vasea, acum poţi mînca ciocolată cît doreşti tu!

Atunci am mîncat multă ciocolată, pe săturate!

După cîteva ore, maşina fu încărcată cu felurite cutii de dulciuri pentru tot raionul, iar eu, obosit de atîtea lucruri văzute şi trăite în doar o jumătate de zi, mă trîntisem aproape adormit pe bancheta maşinii. La plecare, tata mai primi un calup împachetat în acea hîrtie maro în care se împachetau cam toate mărfurile alimentare sovietice.

— E un calup de ciocolată, îmi explică el. Trebuie să-l punem undeva la rece, că pînă acasă se topeşte.

Ăsta era cadoul cel mai frumos pe care-l aducea tata de la Odessa: un calup de ciocolată oferit de unul dintre şefii de la fabrică. De fapt, noi îi ziceam ciocolată, dar era mai degrabă o cremă de ciocolată. Avea culoarea cafelei cu lapte şi consistenţa untului, era dulce şi noi o mîncam şi o iubeam ca pe ciocolată. O ungeam pe pîine şi o mîncam încet, savurînd fiecare înghiţitură. Cam o dată pe an primeam un asemenea cadou şi ne bucuram cu toţii, mici şi mari, de această delicatesă minunată.

Maşina porni spre ieşirea din oraş. Tatăl-navigator trecu iar la comandă şi ne dirija pe tot felul de străzi, uliţe şi mahalale. Stînga, dreapta, înainte, prima la dreapta după giratoriu, apoi tot înainte şi tot aşa. Eu, obosit, rezistam eroic să nu adorm, căci nu voiam să pierd nimic din farmecul oraşului şi al călătoriei.

La un moment dat am ajuns într-un cartier care arăta ca un sat. Erau doar case şi curţi mari, înşiruite de-a lungul unui drum prăfos ce dădea spre mare. Nu ştiu unde eram, dar nu părea că ieşiserăm din oraş. Eram undeva la periferia oraşului, într-una dintre zonele de mahala, care cu timpul au devenit parte a oraşului.

În faţă era o poartă mare, de metal, verde, cu nişte ozoare tot metalice, albe. Era o poartă ca toate celelalte de prin satele din Basarabia, Bugeac şi Ucraina, care şi astăzi au aceleaşi modele şi culori.

— Aşteptaţi aici puţin. Am o treabă şi vin repede, spuse tata, încercînd să coboare. Ai grijă de el, îi mai zise lui badea Vasea…

— Nu vreau să rămîn aici, e cald. Vreau să merg cu tine, începusem eu să miorlăi.

Eram curios, voiam să văd ce se află înăuntru. Şi oricum e plicticos să rămîi în maşină într-o astfel de situaţie.

Tata mă privi cam nemulţumit de atitudinea mea, dar eu ştiam că pe mine nu mă refuza aproape niciodată. Cine poate specula sentimental mai bine astfel de situaţii decît copiii? Părinţii nu ştiu aproape nimic despre copiii lor, copiii însă ştiu aproape totul despre părinţi, doar că după adolescenţă uită aceste cunoştinţe, pentru că se maturizează şi devin nişte ignoranţi. Ignoranţa e cea mai puternică armă a celor maturi.

Dar să nu divagăm. Am coborît din maşină, tata m-a luat de mînă şi am traversat strada prăfuită. Sandalele mele se afundau într-un strat gros, nisipos şi fierbinte, care-mi era atît de familiar atunci şi care acum îmi lipseşte atît de mult. Unul dintre cele mai puternice vise pe care le am ştiţi care e? Se face că mă trezesc dimineaţa în tren, după o călătorie lungă, şi nu-mi găsesc încălţările. Unde mi-au dispărut? Ştiu că mi-au fost furate. Trebuie să cobor din tren cu picioarele goale. Mă simt atît de jenat şi frustrat! Am impresia că toată lumea se uită la mine pentru că sînt singurul copil sau om mare, ce-oi fi în vis, desculţ. Cobor ruşinat, păşesc pe peron, dar acolo nu este beton sau asfalt, ci doar ţărîna mea din Bugeac, pufoasă şi fierbinte, care îmi îmbrăţişează tălpile. Închid ochii de plăcere şi aproape zbor ca pe nişte nori… Devin un soi de înger al colbului, al ţărînei fierbinţi şi retrăiesc cele mai puternice amintiri şi senzaţii ale copilăriei. Doar că visul ţine foarte puţin şi apoi… mă trezesc.

Tata bătu de cîteva ori în poartă cu inelul metalic care bălăngănea cumva în sus şi în jos. Se auzi lătratul înfundat al unui cîine, care se anunţa a fi un dulău din cei care latră rar, dar puternic şi ameninţător. Am auzit un strigăt în rusă şi peste cîteva clipe poarta s-a deschis…

Poarta s-a deschis nu doar spre o curte şi o casă, ci spre o lume pe care în mod normal nu aveam cum să o cunosc şi cu care nu ar fi trebuit să mă intersectez niciodată. Era o deschidere pe care nu o voi uita niciodată şi care mi-a schimbat viaţa definitiv. Aici aveam să descopăr paradisul îngerilor căzuţi şi să aflu cum arată purgatoriul şi infernul damnaţilor şi năpăstuiţilor. Aici aveam să mă întîlnesc cu unul dintre eroii vieţii mele, un înger negru cu un suflet prins între rai şi iad, care pentru mine urma să fie un înger păzitor, dar care mi-a deschis calea spre o lume monstruoasă.

Dragi cititori, în paginile ce urmează voi încerca să povestesc această lume decăzută prin ochii eroului meu, aşa cum e ea văzută şi înţeleasă de un copil. Eu voi povesti ceea ce am văzut şi auzit. Dacă aveţi curiozitatea şi curajul, urmaţi-mă, căci voi intra pe această poartă şi nu ştiu dacă voi mai ieşi…

Cum l-am cunoscut pe Profesor

Cînd eram copil, vorbeam ca un copil, simţeam ca un copil, gîndeam ca un copil; cînd m-am făcut om mare, am lepădat ce era copilăresc.

1 Corinteni 13:11

Cînd s-a deschis poarta, tata mă ţinea de mînă. Se auzi mai întîi un zăvor metalic, imensa poartă metalică scoase un scrîşnet care voia parcă să ne avertizeze în legătură cu ce aveam să vedem înăuntru şi, încet-încet, se trase spre interior.

Ce am văzut aici m-a lăsat cu gura căscată. Aşa ceva nu mai văzusem în viaţa mea şi nici nu aveam să mai văd decît în împrejurări asemănătoare. În faţa mea stătea un uriaş. Da! În acel moment am înţeles ce înseamnă un uriaş. Mai tîrziu, cînd aveam să citesc Călătoriile lui Gulliver, cu aventurile lui în ţara piticilor, am ştiut că despre acest uriaş era vorba şi că eu eram piticul.

Un om imens stătea în faţa mea, iar eu nu-i vedeam bine nici măcar faţa, aşa era de mare. Fiindcă eram prea aproape de el, trebuia să mă uit în sus, sus de tot, cu ochii aţintiţi spre cer, cu capul dat aproape pe spate. Mă uitam spre faţa şi ochii lui de parcă aş fi privit printr-un monoclu întors invers. Capul lui mi se părea că se află undeva în nori. Pînă şi tata, care mie mi se părea un om mare, chiar dacă de o înălţime modestă, arăta ca un liliputan prin comparaţie. Aveam impresia că acuş-acuş mă va lua pe sus şi că voi încăpea fără probleme în palma lui imensă, care fără îndoială că devenea un adevărat baros sau un imens buzdugan cînd se strîngea; eram sigur că ar fi doborît toţi zmeii acestei lumi. Nu mai văzusem şi nici nu-mi imaginasem aşa ceva!

Pe cap avea o şapcă marinărească veche, cu partea de sus albă, dar roasă şi arsă de soare, cu bine-cunoscutele şireturi aurii împletite, dar care de mult îşi pierduseră strălucirea. Purta un maiou, tot marinăresc, cu dungi alb-albastre, din care îi ieşeau umerii imenşi, ca două stînci, iar în jos curgeau braţele ca nişte buşteni de stejar. Peste tot pe unde i se vedea pielea, era ceva desenat şi scris. Nu mai văzusem niciodată aşa ceva! Desene pe corp? Parcă zărisem ceva asemănător în nişte cărţi cu „pieile roşii“ ale fraţilor mei mai mari, pe care le mai răsfoiam cînd rămîneam singur. Cînd mergea, se legăna de parcă ar fi avut un mic defect la picior. Dar foarte puţin vizibil.

Totul părea un vis.

— Ooo, Andrei Ivanovici, bine aţi venit pe la noi! zise uriaşul monstruos cu o voce blîndă, dar puternică.

Avea ceva înfricoşător, dar şi liniştitor în acelaşi timp.

— Bună, răspunse tata şi-i spuse pe nume, dar nu l-am reţinut.

Vorbeau în rusă. A mai întrebat ceva de cineva şi ne-am îndreptat spre interiorul curţii.

Era o curte mare, întinsă, care dădea spre o căsuţă veche, cu o prispă în faţă şi cu o grădină nu foarte mare, despărţită de un gard cum nu mai văzusem pînă atunci, făcut din nuiele şi beţe, pe care atîrnau, ici şi colo, nişte oale. De-a lungul curţii erau întinse plase de pescuit, cum vezi adesea în zonele noastre. După ce se pescuieşte cu ele, una dintre preocupările obişnuite ale locuitorilor din zonă, sînt descîlcite şi puse la uscat. De-a lungul curţii mai atîrnau peşti de diverse dimensiuni, întinşi pe aţă la uscat. Era faimoasa tarankă, peştele uscat, pe care localnicii îl consumau împreună cu mîncarea de bază a săracului, „cartofii în mundir“, adică nişte banali cartofi fierţi în coajă, şi cu mujdei de usturoi. Odată, bunicul mi-a explicat de ce le zice „cartofi în mundir“.

— Uite, vezi cartoful ăsta fiert? Arată ca un soldat din armata imperială rusă. Vezi cum poartă pe el uniforma militară, mundir-ul? Uite, încă frige. Îi dăm jos mundir-ul şi îl mîncăm. Dar nu uita să-l ungi cu usturoi şi sare. E delicios.

Şi aşa ne războiam noi cu soldaţii armatei ruse cînd eram mici, dîndu-le jos mundir-ul, coaja, şi mîncîndu-i. Taranka se găsea peste tot în zona noastră. Îi vedeai atîrnînd ca nişte ghirlande în curte, în grădină, în bucătărie, în podul casei. Chiar peste tot. Cum începea să ardă soarele de vară mai puternic, cum apăreau şi ghirlandele de peşte uscat. Se curăţau un pic, li se scoteau maţele, se spălau şi se tăvăleau bine în sare. Treceai prin capul lor un fir de sîrmă sau o aţă, îi înşirai la o distanţă de cîteva degete, ca să-i prindă soarele, şi îi agăţai pe unde apucai. Totul era să nu-i ajungă pisica sau cei mici, care oricum nu prea se dădeau la ei de săraţi ce erau. Nici măcar muştele nu îndrăzneau să se aşeze pe ei, cu toate că cei din „lumea bună“ obişnuiau să-i acopere cu un tifon ca să-i protejeze. La început miroseau puţin, dar după ce prindeau cîteva raze de soare mirosul de peşte pe care îl emanau dispărea şi rămînea doar în ei.

Taranka era iubită în mod special de băutorii de bere. Un băutor de bere din zona noastră nu mergea la bere fără o tarankă. Şi chiar dacă nu aveai tu un peşte în buzunar, orice vecin de masă avea şi te servea cu o bucată. Cînd plecai la bere, îl înveleai frumos într-o bucată de ziar şi-l puneai în buzunar. Nu se cădea să mergi cu el în văzul lumii, deşi toată lumea ştia cine ce are în buzunare. La berărie îţi luai halba sau borcanul cu bere, te aşezai şi desfăceai frumos Pravda sau Odessa de seară. Rupeai peştele în cîteva bucăţi. Dar, înainte de a-l rupe – scuzaţi, era să omit –, îl loveai de mai multe ori de marginea mesei. E un ritual. Ca şi cum ai fi vrut să-l omori sau să alungi duhurile rele. În realitate, aceste lovituri fac să sară stratul gros de sare şi să se „moaie“ cumva peştele uscat. După ce-l rupi, dai jos de pe el crusta de sare sau pielea cu solzii. Apoi rupi bucăţi şi mai mici şi sugi puţin, pînă se înmoaie carnea dintre oase şi o poţi mînca. În acest timp, totul trebuie uns cu bere. Pe căldură şi cu gustul acela de peşte uscat şi sărat, berea trebuia să curgă valuri. Taranka este pentru noi, oamenii de la gurile Dunării şi Mării Negre, ceea ce pentru anumite culturi mediteraneene sînt alunele sau tot soiul de nuci şi minuni care se mănîncă la băutură.

Dar să revenim la curtea noastră.

În faţa casei era un nuc mare ce făcea multă umbră şi aducea răcoare. Sub nuc era o masă joasă, din aia moldovenească sau turcească, nu mai înaltă de genunchi, cu cîteva scaune la fel de mici. Eu am prins puţin aceste mese care pe vremuri se găseau în fiecare casă ţărănească. Cînd m-am născut eu, ai mei erau deja modernizaţi şi aveau aerul de orăşeni, însă în casele vecinilor mei încă se mai foloseau. Mă fascinau. Cînd mergeam la vecinul şi prietenul meu şi nimeream cînd mîncau, stăteam cu ei la această masă rotundă – forma obligatorie –, cu trei picioare şi foarte joasă, aproape de pămînt. Celor mari le ajungea sub nivelul genunchilor. Scaunele aveau trei picioare sau două scînduri lungi pe post de picioare. Toţi se aşezau în jurul mesei. Diametrul era suficient de mare încît o familie de cinci-şase persoane să aibă loc în jurul ei. Toţi stăteau foarte înghesuiţi şi aplecaţi, parcă erau la rugăciune. Aveau exact poziţia de rugăciune în genunchi. Întotdeauna mă minunam cum pot să mănînce oamenii la astfel de mese care păreau foarte incomode. Dar probabil e vorba de exerciţiu. Vecinii găgăuzi îi ziceau sofra. Cred că de la turci am împrumutat acest obicei. Oricum, sofraua ne ridica puţin de la pămînt. Mai tîrziu, cînd tata avea să ajungă la uzbeci şi la alte popoare mai puţin cunoscute nouă, îmi spunea că ei se urcă pe astfel de mese cu picioarele, se aşază „turceşte“ şi mănîncă toţi dintr-o singură oală cu mîinile. Nu-mi venea să cred, dar aveam să fac eu însumi mult mai tîrziu acest exerciţiu. Parcă topcian îi spuneau prietenii mei uzbeci.

Ei bine, sub acest nuc şi la această masă stătea un om pe care însoţitorul nostru uriaş l-a numit Profesor.

— Profesore, uite cine a venit în vizită la noi! Poftim, Andrei Ivanovici, staţi la umbră… şi începu să facă ordine pe măsuţă şi să pună nişte scaune în jurul ei.

— Ooo, Andriuşa, ce surpriză! Şi văd că nu eşti singur. Să nu-mi spui că ăsta e Vasika! Nu l-am văzut de cînd a făcut ochi. Ce mare a crescut!

Întinse mîna dreaptă să mă salute, cum fac adulţii şi cum dau moldovenii noroc, iar cu mîna stîngă mă mîngîie pe cap.

În faţa mea se afla un domn ceva mai în vîrstă decît tata, cam slăbănog, dar cu genul acela de fibră întinsă bine pe oase. Tipul care nu pune un gram de grăsime pe el. Doar os şi fibră. Dar mai era ceva ce nu voi uita niciodată. Pielea aceea! O piele arsă de soare, puţin îmbătrînită, dar încă bine întinsă pe corp. De o culoare greu de descris în cuvinte, pentru că nu e clar ce cromatică are. E culoarea pe care o capeţi cînd stai la soare din primele zile ale primăverii pînă în ultimele zile ale toamnei tîrzii. Acea piele care nu se teme niciodată de soare, care e îndrăgostită de el, pe care soarele nu are curajul s-o ardă, să o desfigureze, ci doar o netezeşte cu razele lui. E acea piele cum numai pe malurile mării, rîurilor şi oceanelor vezi. Care se formează în timp şi după băi de soare îndelungate. Pentru a avea o astfel de culoare şi catifelare e nevoie de ani şi ani de zile, de veri nesfîrşite petrecute fără frică în bătaia soarelui năprasnic din sud.

Însă ce m-a uimit cel mai mult erau desenele de pe corpul lui. Profesorul purta doar o pereche de pantaloni gri cu nişte dungi subţiri decolorate. Pantalonii erau prinşi cu o curea de piele maro cu cataramă metalică, iar partea de jos era suflecată de o palmă sau două deasupra gleznei. Stătea întins pe un soi de pat, cu tălpile acoperite de un praf alb, care le făcea mult mai deschise la culoare decît restul corpului. Cînd s-a ridicat din pat, am văzut acele picturi despre care aveam să aflu mai tîrziu că se numesc tatuaje şi că fiecare are rostul lui. Mai ales pentru cine le purta. Dar atunci, pe moment, am rămas cu gura căscată şi nu mai puteam să-mi iau ochii de la ele: litere, stele, balauri, biserici, chipuri şi tot soiul de desene stranii erau încrustate pe corpul lui. Imagini pe care nu le mai văzusem niciodată. Şi nici nu aveam să le mai văd decît la o „specie“ aparte de oameni, care fac parte dintr-o altă „sectă“ decît a mea şi a părinţilor mei.

— Maki, adu repede o cămaşă, strigă Profesorul spre uriaş.

Sună ca un ordin, însă nu ca unul milităresc, ci ca unul părintesc, sever, dar îngăduitor.

Maki? Ce nume o mai fi şi astă? mă gîndeam eu cu mintea mea de copil.

Uriaşul veni repede cu o cămaşă. Profesorul o luă fără să se uite, o aruncă pe el cu o mişcare foarte iute. Avea mînecile suflecate pînă puţin sub cot şi gulerul ridicat neglijent, dar parcă aranjat special ca să-ţi sară în ochi şi să te irite. Stătea exact „cum nu trebuie“, arogant şi anarhic. Iar dinspre gulerul „destrăbălat“, cum spunea bunica, pornea un V mare, care se termina cu un nod aproape perfect ce unea cele două capete de jos ale cămăşii. Mai tîrziu, cînd aveam şi eu să încerc această formă de V înnodat, tata avea să-mi spună cu o voce foarte severă, cum rar mi-a fost dat să aud de la el: Să nu te mai văd niciodată îmbrăcat aşa! Am înţeles că faţă de el nu voi mai purta niciodată cămaşa aşa cum o poartă Profesorul. Aşa poartă cămaşa numai bandiţii, iar noi nu sîntem bandiţi şi nu e cazul să ne dăm drept ceea ce nu sîntem. „Nu e cazul să ne dăm drept ceea ce nu sîntem“ era o frază pe care aveam s-o aud mai tîrziu şi din gura Profesorului, dar vom ajunge şi acolo. Pe atunci nu ştiam însă ce vrea să spună tata.

Profesorul se aşeză pe vine, mă trase spre el şi mă privi în ochi. Avea ochi vii, jucăuşi, scînteietori şi negri. Ai mei erau de un albastru spălăcit. Cînd oboseam, deveneau puţin verzi. Culori…

— Vasika, ce mare te-ai făcut şi cît de mult semeni cu tatăl tău cînd era mic! Ca două picături. Am multe să-ţi povestesc. Poveşti pe care nu ai de unde să le afli.

Şi spre tatăl meu:

— Andriuşa, mă bucur să te văd, dar ce dor te aduce pe la mine? Nu am ştiut că vii. Ce bine că l-ai adus şi pe ăsta mic!

Cu tata începu să vorbească româneşte, cu Maki vorbea ruseşte şi din cînd în cînd mai spunea cuvinte pe care nu le înţelegeam deloc.

Tata mă trase spre el şi mă aşeză la masă, la cîţiva metri de ei. Maki îmi aduse un fel de suc căruia îi zicea kvas, despre care vă voi povesti altă dată, şi nişte fructe. Beam încet din kvas şi trăgeam cu urechea.

— Sper că nu eşti implicat în jaful despre care vorbeşte tot oraşul…

— Andriuşa, dacă aş fi implicat, aş fi de mult ridicat. Eu sînt păzit şi urmărit mai ceva decît Brejnev. Despre ce vorbeşti?! M-am lăsat de prostii din astea.

— Nu te cred. Voi nu vă lăsaţi niciodată. Cred că la voi e mai rău, sînteţi mai dependenţi de furt decît sînt beţivii de alcool şi drogaţii de drog. Ai ajuns la o vîrstă, Vanea! Nu mai eşti copil sau adolescent. Fără familie, fără viitor. Nu te-ai săturat de cîţi ani ai stat în puşcării? N-ai învăţat nimic din asta? Mîine, poimîine vine bătrîneţea. Putem să ne întîlnim în orice clipă cu Dumnezeu şi să-i dăm socoteală. Cum vei sta tu în faţa lui? Nu oricărui tîlhar i se oferă acea şansă unică de pe cruce. Tu nu te gîndeşti la astea?

Ai mei îşi luau credinţa foarte în serios. Totul era bine cîntărit. Orice vorbă, orice faptă. Nu se jucau cu viaţa lor şi a celor din jur. Erau foarte convinşi că fiecare gest, fiecare cuvînt sînt legate de mîntuirea sufletelor lor şi a celor din jur. De mici eram crescuţi în acest spirit. Ai mei ne explicau simplu: noi sîntem din altă lume, noi sîntem radical diferiţi pentru că nu aparţinem acestei lumi. Pentru noi contează ce haină purtăm, cum traversăm strada, cum facem curăţenie, tot. Orice gest banal spune totul despre noi. Cuvintele şi faptele noastre trebuie să arate că sîntem diferiţi, că sîntem lumină în acest întuneric. Mama era convinsă că salvarea noastră depinde pînă şi de cum ştergem geamurile şi cum spălăm oalele. Fiecare iotă contează.

Ai mei îşi dojeneau însă foarte rar vecinii sau le ofereau lecţii de creştinism. Ei erau nişte „sectanţi“ mai deosebiţi şi erau convinşi că viaţa lor simplă, faptele lor cotidiene trebuiau să le ofere vecinilor noştri, unii mai buni, alţii mai căzuţi, un motiv pentru ca aceştia să caute să se salveze. Ei se credeau acea „lumină în întuneric“, „sarea pămîntului“. Aproape niciodată nu am auzit de la ei îndemnuri ca acelea pe care acum tatăl meu i le adresa atît de răspicat Profesorului, acest om straniu şi diferit.

Soarele începea să apună. Îşi pierdea din putere. Briza mării adia domol, cu un amestec de aer cald şi, din cînd în cînd, mai rece. Era semn că se apropie seara, chiar dacă lumina era încă puternică. Nucul fremăta în ritmul vîntului, în stînga şi în dreapta. Însă era valsul lin care nu prevesteşte nici o furtună, ci doar faptul că a mai trecut o zi.

Tata era cu pălăria lui nelipsită pe cap, cu cămaşa deschisă la culoare pe care o încheia pînă la nasturele de sus. De data asta, primul nasture era descheiat. Profesorul, aşezat într-o poziţie stranie, pe vine, cu cămaşa răvăşită, îl asculta şi, din cînd în cînd, răspundea printr-o rafală de fraze şi gesturi. Discutau aprins. Se contraziceau. Fiecare voia să demonstreze ceva şi să convingă. Era ca un meci de box, fiecare avînd runde cîştigate şi pierdute. Dădeau şi încasau cu demnitate, se ridicau sau aşteptau să se ridice celălalt, se ştergeau, făceau cîţiva paşi de dezmorţire şi porneau năvalnic la o nouă rundă.

Eu ascultam şi încercam să pătrund tainele discuţiei lor. Vorbeau amestecat în rusă şi română, pe alocuri într-un dialect pe care încă nu-l cunoşteam. Cînd voia să fie mai convingător, tata începea în română, era mai în apele lui. Rusa lui era foarte marcată de anii moscoviţi de armată, cu acele prelungiri ale vocalelor şi ondulaţii deloc specifice sudului. Dar vorbea foarte bine. Profesorul, în schimb, vorbea mai mult ruseşte şi doar cînd voia să întărească ceva spunea şi în română, parcă pentru a fi sigur că tata înţelege exact la ce se referă. Dar nu cred că era o chestiune de înţelegere, mai degrabă era un truc de luptă, o bătălie de retorică, de putere a cuvintelor şi a sunetelor acestor cuvinte. Din cînd în cînd însă folosea nişte fraze şi cuvinte stranii, pe care aveam să le înţeleg mult mai tîrziu şi ale căror sensuri aveau să mi le lămurească Profesorul, prietenii lui sau cărţile pe care le voi fi citit.

Şi acum îmi sună în urechi argumentul ultim al Profesorului cînd a vrut să termine discuţia.

— Bog ne fraier, Andriuşa. Şi asta să ştii de la mine…

Dumnezeu nu e fraier! Şi acum îl aud. Această propoziţie rostită cu convingere, ca un amin în predicile şi rugăciunile noastre „pocăite“. E aşa şi numai aşa. Ce-o fi însemnînd oare? mă întrebam atunci.

Şi Profesorul continuă.

— Şi nu uita, Andriuşa, că Hristos a fost răstignit între doi tîlhari, adică între doi bandiţi ca noi, nu între cărturari şi farisei, pentru că şi el era unul ca noi, care nu se supunea nimănui, nu muncea ca voi, nu avea familie ca voi şi nu respecta nici o lege. A ales să moară alături de noi, căci era unul de-al nostru. Şi unul dintre noi s-a mîntuit. A fost primul în rai. Aşa că să nu uiţi asta niciodată…

Profesorul îşi aprinse o ţigară şi începu să pufăie.

— Nu fuma în faţa copilului, zise tata.

— Lasă-l să se obişnuiască cu răul, dacă vrei să cunoască binele. Negrul e făcut ca să scoată în evidenţă albul, replică Profesorul şi continuă să pufăie din papiroasele lui.

Asta mi-a rămas adînc în memorie. Nu ştiu de ce.

— Makintoş! strigă Profesorul, adu-mi nişte stuf, că se plictiseşte copilul. Noi, cu discuţiile noastre, am uitat cu totul de el.

Şi spre mine:

— Vasika, uite, acum o să te învăţ ceva simplu şi uşor. Niciodată nu trebuie să te plictiseşti, chiar dacă eşti singur. Mai ales atunci. În viaţă trebuie să ştii să fii mult timp singur şi pentru asta trebuie să ştii să faci multe lucruri din nimic. Tot ce e în jurul nostru ne oferă suficient de mult ca să ne bucurăm şi să ne facem viaţa fericită. Vezi în depărtare marea? Acolo se află totul pentru a trăi frumos şi decent. Vezi cîmpul? Aici ai totul. Dar noi nu ne mulţumim cu asta, de aceea sîntem nefericiţi. Cine nu poate să se bucure de lucrurile mici şi puţine poate avea toată lumea şi tot nefericit va fi. Pentru jucării, Vasika, nu trebuie să mergi la Dedski Mir, magazinul pentru copii, ci trebuie să ai, uite, cîteva frunze de stuf. Vrei să vezi cum se fac bărcile? Cele mai frumoase bărci şi cele mai sigure. O să organizăm imediat bătălia de la Salamina.

Profesorul luă atent trestia verde cu frunze. Scoase o frunză, păstrîndu-i însă o parte din capătul care se prinde de tulpină. Îndoi partea din faţă astfel încît partea cu tulpina să arate ca un horn de vapor. Rupse atent partea din faţă în trei, iar părţile laterale le băgă una în alta ca o încuietoare. Aşa făcu şi cu partea din spate, care nu mai avea hornul. În cîteva clipe, frunza de stuf se transformă într-o corabie autentică în miniatură. În cîteva minute îmi făcu cîteva corăbii pe care mi le dădu.

— Hai, Andriuşa, să-l ducem în jos pînă la apă să se joace. Să le verificăm, Vasika! Ce crezi, o să plutească? Uite, ai o întreagă flotă. Hai, fii Vasco da Gama!

Eu, bucuros şi exaltat de noua descoperire, am dat din cap şi am luat-o în jos. Ajuns la apă, le-am pus să plutească, să văd minunea. Corăbiile mele noi chiar pluteau pe apă. În faţa ochilor mi s-a deschis o lume nouă. Flota mea mică s-a împărţit în două şi a început o luptă adevărată. Marinarii invizibili luptau pe viaţă şi pe moarte, iar eu, comandantul suprem, sufeream pentru fiecare pierdere şi mă bucuram pentru fiecare victorie.

— E timpul să mergem acasă, m-a trezit din reverii tata.

— Pot să mai iau nişte stuf ca să fac corăbii acasă? am întrebat eu sfios.

Amîndoi au încuviinţat din cap.

Am luat un braţ de stuf cu frunze magice, care îmi păreau deja sursa unei fericiri inepuizabile. Acea frunză transformată de Profesor într-o barcă m-a făcut atunci fericit pentru mult timp. Ce minuni poate face o frunză, dacă ai un magician precum Profesorul! A doua zi, acea frunză avea să fericească toţi copiii de pe uliţa noastră.