George Orwell, Down and Out in Paris and London

Copyright © The Estate of late Sonia Brownell Orwell, 1986

All rights reserved

© 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6594-5

ISBN PDF: 978-973-46-6595-2

ISBN print: 978-973-46-6529-7

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Bundesarchiv, Bild 194‑0208‑02 / Hans Lachmann

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGE ORWELL (pseudonimul literar şi jurnalistic al lui Eric Arthur Blair) s-a născut în 1903, în India. A studiat la Eton între 1917 şi 1921, publicînd în diferitele reviste ale colegiului, iar între 1922 şi 1927 a lucrat pentru Poliţia Imperială Indiană din Birmania, experienţă pe care a reconstituit-o mai tîrziu în romanul Zile birmaneze (1934; Polirom, 2003, 2013, 2016). Printre romanele sale din anii 1930 se numără O fată de preot (1935; Polirom, 2011), Aspidistra să trăiască! (1936; Polirom, 2009) şi O gură de aer (1939; Polirom, 2010), dar adevărata recunoaştere i-au adus-o alte două proze-reportaj: Drumul către Wigan Pier (1937), despre viaţa la limita sărăciei a minerilor dintr-un orăşel din Lancashire, şi Omagiu Cataloniei (1938; Polirom, 2009), despre propria experienţă din timpul Războiului Civil din Spania. Între 1943 şi 1945, ca director literar la The Tribune, a publicat numeroase articole literare şi politice, colaborînd în acelaşi timp la The Observer şi la Manchester Evening News. Fabula politică Ferma Animalelor (1945; Polirom, 2002, 2012) şi distopia O mie nouă sute optzeci şi patru (1949; Polirom, 2002, 2012, 2016) sînt cele mai populare romane ale lui Orwell şi au fost traduse în întreaga lume. În anul 2010 Editura Polirom a publicat în traducere o ediţie îngrijită de Peter Davison a Jurnalelor lui Orwell.

Ah, rău supărător, soartă a sărăciei!

CHAUCER

I

Rue du Coq d’Or, Paris, şapte dimineaţa. O salvă de ţipete furioase, gîtuite, se auzea din stradă. Madam Monce, proprietara micului hotel de vizavi de al meu, ieşise pe trotuar ca să-i zică vreo două unui chiriaş de la etajul trei. Avea picioarele goale îndesate în saboţi şi părul lung şi cărunt desfăcut.

Madam Monce:

— Sacrée salope! De cîte ori ţi-am spus să nu mai striveşti gîngăniile pe tapet? Crezi c-ai cumpărat hotelul, ai? De ce nu poţi să le arunci şi tu pe geam, ca toţi ăilalţi? Espèce de traînée!¹

Femeia de la etajul al treilea:

— Va donc, eh! Vieille vache!²

Asta a stîrnit un cor de strigăte pestriţe care s-au revărsat de la ferestrele deschise ale clădirilor aflate de-o parte şi de alta, şi jumătate de stradă s-a alăturat astfel certei. Au amuţit cu toţii subit zece minute mai tîrziu, cînd şi-a făcut apariţia un detaşament de cavalerie şi lumea s-a oprit din strigat ca să se uite la el.

Schiţez această scenă doar ca să redau, cît de cît, spiritul străzii rue du Coq d’Or. Nu vreau să spun că aici aveau loc doar certuri – însă rar trecea cîte o dimineaţă fără cel puţin o izbucnire de acest fel. Atmosfera locului era compusă din ciondăneli, strigăte disperate ale vînzătorilor ambulanţi şi ţipete ale copiilor ce vînau coji de portocală pe pietrele pavajului, iar noaptea din cîntece asurzitoare şi duhoare acră, emanată de pubelele de gunoi.

Era o stradă foarte îngustă – un defileu flancat de case înalte, leproase, ce se înălţau una către alta în unghiuri bizare, de parcă ar fi încremenit în timp ce se prăbuşeau. Toate clădirile erau hoteluri, ticsite cu chiriaşi, majoritatea polonezi, arabi şi italieni. La parterul hotelurilor se aflau bistrouri micuţe, în care te puteai îmbăta cu un şiling. În nopţile de sîmbătă, cam o treime din populaţia masculină a cartierului era beată. Unii se încăierau pentru femei, iar muncitorii arabi, care trăiau în hotelurile cele mai ieftine, aveau dispute misterioase, pe care le rezolvau bătîndu-se cu scaune şi, ocazional, cu ajutorul revolverelor. Noaptea, poliţiştii străbăteau strada doar cîte doi. Era un loc destul de gălăgios. Şi totuşi în acea învălmăşeală de larmă şi mizerie trăiau şi comercianţi francezi, brutari şi spălătorese şi alţii ca ei, persoane respectabile, care îşi vedeau de treaba lor şi adunau încet-încet mici averi. Era o mahala pariziană tipică.

Hotelul meu se numea Hotel des Trois Moineaux. Era un labirint întunecos şi şubred de cinci etaje, împărţit cu ajutorul unor pereţi de lemn în patruzeci de camere. Odăile erau mici şi permanent jegoase, căci nu existau cameriste, iar madam F., la patronne, nu avea timp să dea cu mătura. Pereţii erau subţiri precum chibriturile şi, ca să li se ascundă crăpăturile, fuseseră acoperiţi cu nenumărate straturi de hîrtie roz, ce se desprinsese şi găzduia o groază de insecte. Lîngă tavan, şiruri lungi de gîngănii mărşăluiau toată ziua ca nişte coloane de soldaţi, iar noaptea coborau mînate de o foame nebună, aşa că trebuia să te trezeşti la fiecare cîteva ceasuri ca să faci prăpăd în rîndul lor. Uneori, cînd ploşniţele deveneau insuportabile, era nevoie să arzi sulf şi să le goneşti în odaia alăturată; la asta, chiriaşul vecin răspundea arzînd şi el sulf şi trimiţîndu-ţi gîngăniile înapoi. Era un loc murdar, dar te simţeai ca acasă, fiindcă madam F. şi soţul ei erau oameni cumsecade. Chiria odăilor varia între treizeci şi cincizeci de franci pe săptămînă.

Chiriaşii se schimbau mereu, erau în general străini, care apăreau din senin, fără bagaj, stăteau o săptămînă şi apoi dispăreau iar. Erau oameni cu toate meseriile posibile – cizmari, zidari, pietrari, telali, studenţi, prostituate, peticari. Unii dintre ei erau neînchipuit de săraci. Într-o mansardă locuia un student bulgar, care meşteşugea pantofi de lux pentru piaţa americană. De la ora şase la douăsprezece, stătea pe pat şi făcea o duzină de perechi de pantofi şi cîştiga treizeci şi cinci de franci; în restul zilei, asista la cursuri la Sorbona. Studia religia, şi pe podeaua lui presărată cu bucăţi de piele zăceau cu faţa în jos cărţi de teologie. Într-o altă cameră locuiau o rusoaică şi fiul ei, care se credea artist. Mama muncea şaisprezece ore pe zi, cîrpind şosete cu douăzeci şi cinci de centime una, în timp ce fiul, bine îmbrăcat, pierdea vremea prin cafenelele din Montparnasse. O cameră avea doi chiriaşi, unul – muncitor de zi, iar celălalt – de noapte. Într-o altă odaie, un văduv împărţea patul cu cele două fiice ale sale în toată firea, amîndouă tuberculoase.

Existau şi personaje excentrice în hotel. Mahalalele Parisului sînt un loc în care se adună cei excentrici – oameni care au căzut în făgaşele solitare, pe jumătate nebuneşti, ale vieţii şi care au renunţat să mai încerce să fie normali sau decenţi. Sărăcia îi eliberează de standardele obişnuite de comportament, la fel cum banii îi eliberează pe oameni de nevoia de a munci. Unii dintre locatarii hotelului nostru trăiau vieţi ciudate, greu de pus în cuvinte.

Era, de pildă, familia Rougier, un cuplu de bătrîni zdrenţăroşi, aproape pitici, care aveau o îndeletnicire ieşită din comun. Vindeau cărţi poştale pe bulevardul St Michel. Lucrul curios era că le dădeau în pachete sigilate, prezentîndu-le drept pornografice, însă de fapt erau fotografii cu castelele de pe Valea Loarei; cumpărătorii nu descopereau asta decît mult prea tîrziu şi, fireşte, nu se plîngeau niciodată. Soţii Rougier cîştigau cam o sută de franci pe săptămînă şi, făcînd economie la sînge, reuşeau să fie întotdeauna pe jumătate lihniţi şi pe jumătate beţi. În camera lor era atîta mizerie, încît o simţeai şi de la etajul de dedesubt. După spusele lui madam F., nici unul din ei nu-şi dăduse hainele jos de patru ani.

Mai era şi Henri, care lucra la canalizare – un bărbat înalt şi melancolic cu părul creţ, cu un aer mai degrabă romantic în cizmele lui lungi, de muncitor. Ciudat la el era că nu vorbea decît strictul necesar la serviciu, practic tăcea zile întregi. Cu un an în urmă fusese şofer, avea o slujbă bună şi punea bani deoparte. Într-o zi s-a îndrăgostit şi, cînd fata l-a refuzat, şi-a pierdut cumpătul şi a lovit-o cu piciorul. După ce a lovit-o, fata s-a îndrăgostit nebuneşte de Henri şi, preţ de două săptămîni, au locuit împreună şi au cheltuit o mie de franci din banii lui Henri. Apoi fata l-a înşelat; Henri i-a înfipt un cuţit în antebraţ şi a fost trimis la închisoare pentru şase luni. În clipa în care el a băgat cuţitul în ea, fata s-a îndrăgostit şi mai tare de Henri, şi cei doi s-au împăcat şi au căzut de acord ca, imediat ce Henri iese din închisoare, el să-şi cumpere un taxi, să se însoare cu ea şi să se aşeze la casa lor. Însă, două săptămîni mai tîrziu, fata l-a înşelat din nou şi, cînd Henri a ieşit, era gravidă, iar el n-a mai băgat din nou cuţitul în ea. Şi-a scos toate economiile şi a început să bea pînă n-a mai ştiut de el şi a ajuns iar, vreme de o lună, în închisoare; după asta s-a dus să lucreze la canalizare. Nimic nu-l putea face să vorbească. Dacă-l întrebai de ce lucrează la canalizare, nu-ţi răspundea, ci se mulţumea să-şi încrucişeze încheieturile sugerînd cătuşele şi dădea din cap spre miazăzi, către închisoare. Părea că ghinionul i-a răpit minţile, într-o singură zi.

Sau mai era R., un englez, care locuia şase luni pe an în Putney cu părinţii lui şi şase în Franţa. Cînd era în Franţa, bea patru litri de vin de zi, şi sîmbăta – şase; la un moment dat, călătorise pînă în insulele Azore, pentru că vinul e acolo mai ieftin decît oriunde în Europa. Era o fiinţă blîndă, civilizată, nu făcea niciodată scandal şi nu se certa, şi nu era niciodată treaz. Zăcea în pat pînă la prînz, iar de atunci pînă la miezul nopţii stătea în colţul bistroului, îmbătîndu-se liniştit şi metodic. În timp ce se îmbăta vorbea, cu un glas rafinat, ca de femeie, despre mobila veche. În afară de mine, R. era singurul englez din cartier.

Mai erau o mulţime de oameni care duceau vieţi la fel de excentrice: monsieur Jules, românul, care avea un ochi de sticlă şi nu voia să recunoască; Fureux, zidarul din Limousin; Roucolle, sărmanul – a murit totuşi înainte să ajung eu acolo –; bătrînul Laurent, negustor de haine vechi, care îşi copia semnătura de pe o bucăţică de hîrtie pe care o ţinea în buzunar. Ar fi amuzant ca unele dintre aceste biografii să fie aşternute pe hîrtie, dacă ar avea cineva timp. Mă străduiesc să descriu oamenii din cartierul nostru nu doar din simplă curiozitate, ci fiindcă fac cu toţii parte din poveste. Scriu despre sărăcie, şi primul meu contact cu sărăcia a avut loc în această mahala. Mahalaua, cu mizeria şi cu vieţile ei bizare, a fost în primul rînd o lecţie practică despre sărăcie, iar apoi un cadru pentru propriile mele experienţe. Din acest motiv, încerc să vă ajut să vă faceţi o idee despre cum era viaţa acolo.

1. „Curvă“, „tîrîtură“ etc. (n. red.).

2. Dispari, vacă bătrînă (fr.) (n. red.).

II

Viaţa în cartier. Bistroul nostru, de pildă, aflat la parterul Hotelului des Trois Moineaux. O cămăruţă pardosită cu cărămidă, pe jumătate aflată la subsol, cu mese pătate de vin şi o fotografie cu o înmormîntare pe care scria „Crédit est mort“¹; şi muncitori cu centuri roşii ce tăiau cîrnaţi cu nişte bricege mari; şi madam F., o ţărancă splendidă din Auvergnat cu o faţă de bovină hotărîtă, care bea toată ziua Malaga „pentru stomac“; şi jocuri de societate drept apéritifs; şi cîntece despre Les fraises et les framboises² şi despre Madelon, care zicea „Comment épouser un soldat, moi qui aime tout le régiment?“³; şi lume care se drăgostea în public, într-o proporţie copleşitoare. Jumătate din hotel se întîlnea seara la bistrou. Mi-aş dori să existe şi în Londra un cartier la fel de vesel.

La bistrou puteai auzi conversaţii dintre cele mai bizare. Reproduc, spre exemplu, cuvîntarea lui Charlie, una dintre curiozităţile locale.

Charlie era un tînăr de familie bună, educat, care fugise de acasă şi trăia cu banii primiţi ocazional de la ai lui. Închipuiţi-vi-l foarte rozaliu şi tînăr, cu obraji proaspeţi şi păr castaniu moale, ca al unui băieţel drăguţ, şi cu buze excesiv de roşii şi umede, ca nişte cireşe. Are picioare mici, braţe anormal de scurte, mîinile cu gropiţe, ca ale unui bebeluş. Are un fel anume de a se bîţîi în timp ce vorbeşte, de parcă e prea fericit şi prea plin de viaţă ca să poată sta locului fie şi doar o clipă. E ora trei după-masa, şi în bistrou nu e nimeni în afară de madam F. şi unul sau doi bărbaţi fără slujbă; însă pentru Charlie nu contează cui i se adresează, atîta timp cît poate vorbi despre sine. Declamă ca un orator aflat la tribună, cuvintele rostogolindu-i-se de pe limbă, şi gesticulează cu braţele lui scurte. Ochii săi mici, mai degrabă porcini, licăresc de entuziasm. Cumva, are un aer extrem de respingător.

Vorbeşte despre dragoste, subiectul său preferat.

— Ah, l’amour, l’amour! Ah, que les femmes m’ont tué!⁴ Vai, messieurs et dames, femeile m-au distrus, m-au distrus dincolo de orice speranţă. La douăzeci şi doi de ani, sînt complet istovit şi terminat. Dar cîte n-am învăţat, în cîte abisuri de înţelepciune n-am plonjat! Ce lucru minunat e să fi dobîndit înţelepciunea adevărată, să fi devenit un bărbat civilizat, în cel mai înalt sens al cuvîntului, să fi devenit raffiné, vicieux etc., etc.

Messieurs et dames, vă simt trişti. Ah, mais la vie est belle⁵ – nu trebuie să fiţi trişti. Vă rog, fiţi mai veseli!

Umpleţi pină sus garafa cu vin samian,

sa nu ne mai gandim la asemenea lucruri!⁶

Ah, que la vie est belle! Ascultaţi, messieurs et dames, din preaplinul experienţei mele am să vă vorbesc despre dragoste. Am să vă explic care e adevăratul înţeles al dragostei – care este adevărata simţire, plăcerea supremă, cea mai rafinată, ce nu le e cunoscută decît oamenilor civilizaţi. Am să vă povestesc despre cea mai fericită zi a vieţii mele. Vai, dar am trecut de vremea în care mi-a fost dat să cunosc o asemenea fericire. S-a dus pentru totdeauna – însăşi posibilitatea, chiar şi dorinţa de-a o trăi s-au dus.

Ascultaţi-mă, aşadar. S-a întîmplat acum doi ani; fratele meu se afla la Paris – e avocat – şi părinţii mei îi spuseseră să mă găsească şi să mă invite la masă în oraş. Ne urîm, fratele meu şi cu mine, dar am preferat să le dăm ascultare părinţilor noştri. Am luat masa şi, în timpul acesteia, el s-a îmbătat groaznic din trei sticle de Bordeaux. L-am dus înapoi la hotelul lui şi, pe drum, am cumpărat o sticlă de brandy; cînd am ajuns, l-am pus pe fratele meu să bea un păhărel – i-am spus că e ceva care o să-l trezească. El l-a băut şi s-a prăbuşit imediat, beat mangă. L-am ridicat şi l-am rezemat cu spatele de pat; apoi l-am căutat prin buzunare. Am găsit o mie o sută de franci, cu care am coborît în grabă scările, m-am aruncat într-un taxi şi am fugit. Fratele meu nu-mi cunoştea adresa – eram în siguranţă.

Unde se duce omul cînd are bani? La bordels, fireşte. Dar sper că nu credeţi că aveam de gînd să-mi irosesc timpul în nu ştiu ce loc vulgar şi depravat, bun doar pentru muncitori zilieri! La naiba, vorbim despre un om civilizat! Eram pretenţios, exigeant, înţelegeţi, şi aveam şi o mie de franci în buzunar. S-a făcut miezul nopţii pînă am găsit ce căutam. Mă împrietenisem cu un tînăr foarte inteligent de optsprezece ani, îmbrăcat en smoking şi cu părul tăiat à l’américaine, şi conversam într-un bistrou liniştit, departe de bulevarde. Ne înţelegeam bine unul pe altul, acest tînăr şi cu mine. Vorbeam despre una, despre alta, şi discutam despre cum te poţi distra. Nu peste multă vreme, am luat un taxi împreună, care ne-a dus departe de acel loc.

Taxiul a oprit pe o stradă îngustă şi pustie, cu un singur felinar aprins la capătul ei. Printre pietre erau băltoace întunecate. Pe o latură a străzii se vedea zidul înalt şi neprietenos al unei mînăstiri. Ghidul meu m-a condus la o casă mare, aparent lăsată în paragină, cu ferestre cu obloane, şi a ciocănit de cîteva ori în uşă. La scurt timp, s-a auzit zgomot de paşi şi de zăvoare trase, şi uşa s-a crăpat uşor. De după tocul ei a apărut o mînă; era o mînă mare, cu degete strîmbe, care a rămas cu palma în sus sub nasurile noastre, cerîndu-ne bani.

Ghidul meu şi-a vîrît piciorul între uşă şi prag.

— Cît vrei? a întrebat.

— O mie de franci, a zis un glas de femeie. Plăteşti pe loc sau nu intri.

I-am pus o mie de franci în mînă şi i-am dat suta rămasă ghidului meu: el mi-a zis noapte bună şi m-a părăsit. Auzeam glasul dinăuntru numărînd bancnotele, apoi o cotoroanţă uscată în rochie neagră a scos nasul pe uşă şi m-a privit cu suspiciune, înainte să mă lase să intru. Înăuntru era foarte întuneric: nu vedeam nimic decît o flacără orbitoare de la o lampă cu gaz ce lumina un petec din zidul de ipsos, cufundînd tot restul în umbră. Mirosea a şobolani şi praf. Fără să vorbească, bătrîna a aprins o lumînare la lampa cu gaz, după care a pornit cu paşi clătinaţi în faţa mea, pe un culoar din piatră, pînă la capătul unor trepte de piatră.

— Voilà! a zis; coboară în pivniţa aia şi fă ce vrei. Eu n-am să văd nimic, n-am să aud nimic, n-am să ştiu nimic. Eşti liber, înţelegi… cît se poate de liber.

— Ah, messieurs, oare e nevoie să vă descriu – forcément⁷, le cunoaşteţi şi voi – acel tremur, acea emoţie, jumătate spaimă şi jumătate bucurie, pe care le trăieşti într-un asemenea moment? M-am furişat pe scări, bîjbîind; îmi auzeam răsuflarea şi zgomotul pantofilor pe piatră, în afară de ele nu se mai auzea nimic. La capătul scărilor, mîna mea a dat peste un întrerupător. L-am răsucit şi un candelabru uriaş cu douăsprezece globuri roşii a inundat pivniţa cu lumina sa roşie. Şi, ce să vezi, nu mă aflam într-o pivniţă, ci într-un dormitor, un dormitor imens, bogat şi ţipător decorat, colorat în roşu de sus pînă jos. Închipuiţi-vă, messieurs et dames! Mochetă roşie pe jos, tapet roşu pe pereţi, pluş roşu pe scaune, pînă şi tavanul era roşu; roşu peste tot, îţi ardea privirea. Era un roşu greoi şi înăbuşitor, de parcă lumina strălucea printre carafe pline cu sînge. La capătul îndepărtat se afla un pat imens pătrăţos, cu cuverturi la fel de roşii ca toate celelalte, şi pe ele stătea întinsă o fată, îmbrăcată într-o rochie de catifea roşie. La vederea mea, s-a făcut mică şi a încercat să-şi ascundă genunchii sub rochia scurtă.

Eu mă oprisem lîngă uşă.

— Vino aici, puişor, i-am zis.

Ea a scos un icnet de frică. Dintr-un salt, am ajuns lîngă pat; ea a încercat să-mi scape, însă am înşfăcat-o de gît – aşa, vedeţi? – strîns! Ea s-a zbătut, a început să strige să am milă, însă eu am strîns-o bine, ţinîndu-i capul dat pe spate cu forţa şi uitîndu-mă în ochii ei. Avea, poate, douăzeci de ani; avea faţa lătăreaţă şi inexpresivă a unui copil prostovan, însă era acoperită cu un strat de pudră şi fard, iar ochii ei albaştri prostovani, ce străluceau în lumina roşie, mă fixau cu acea privire şocată şi schimonosită pe care nu o vezi decît la aceste femei. Era o fată de la ţară, fără îndoială, pe care părinţii ei o vînduseră ca sclavă.

Fără nici un alt cuvînt, am tras-o de pe pat şi am aruncat-o pe podea. Şi apoi m-am năpustit asupra ei ca un tigru! Ah, bucuria, incomparabila încîntare a acelei clipe! Iată, messieurs et dames; voilà l’amour! Iată dragostea adevărată, ea e singurul lucru din lume la care merită să năzuieşti; ea e lucrul pe lîngă care toate artele şi idealurile tale, toate filozofiile şi credinţele tale, toate cuvintele tale meşteşugite şi atitudinile tale superioare sînt la fel de palide şi de lipsite de rost precum cenuşa. Atunci cînd ai trăit dragostea – dragostea adevărată –, mai există ceva pe lume care să fie mai mult decît o biată fantoşă a bucuriei?

Am reînnoit, tot mai sălbatic, atacul. Şi, din nou, fata a încercat să scape; a strigat încă o dată să am milă, însă eu i-am rîs în faţă.

— Milă?! am zis, crezi că de-aia am venit aici, să-ţi arăt milă? Crezi că de-asta am plătit o mie de franci? Vă jur, messieurs et dames, că dacă n-ar fi existat blestemata aia de lege care ne lasă fără libertate, aş fi ucis-o chiar în clipa aia.

Vai, ce-a mai ţipat, ce strigăte cumplite de agonie. Însă nu era nimeni care s-o audă; acolo, jos, sub străzile Parisului, ne aflam la fel de în siguranţă ca în inima unei piramide. Lacrimile curgeau şiroaie pe chipul fetei, făcîndu-i pudra să i se scurgă în brazde lungi, mizerabile. Ah, acele clipe irecuperabile! Pentru dumneavoastră, messieurs et dames, care nu v-aţi cultivat simţămintele rafinate ale dragostei, această plăcere e aproape de neconceput. Şi eu la fel, acum că tinereţea mea s-a dus – ah, tinereţea! –, nu voi mai vedea niciodată viaţa atît de frumoasă. S-a sfîrşit.

Ah, da, s-a dus – s-a dus pentru totdeauna. Ah, sărăcia, scurtimea, dezamăgirea bucuriei omeneşti! Căci în realitate, car en realité, care e durata momentului suprem al dragostei? Nu e nimic, e o clipă, o secundă poate. O secundă de extaz şi după asta – praf şi neant.

Şi aşa, preţ de o singură clipă, am obţinut fericirea supremă, cea mai înaltă şi mai rafinată emoţie pe care o pot atinge fiinţele omeneşti. Şi chiar în momentul în care s-a sfîrşit, eu am rămas – cu ce? Toată sălbăticia mea, toată pasiunea erau împrăştiate asemeni petalelor unui trandafir. Am rămas rece şi lipsit de energie, plin de regrete zadarnice; în repulsia mea, m-a încercat chiar un soi de milă faţă de fata ce plîngea pe podea. Nu vă face greaţă să fim aşa, pradă unei emoţii atît de meschine? Nu i-am mai aruncat nici o privire fetei; unicul meu gînd a fost să scap de acolo. Am urcat grăbit treptele pivniţei şi am ieşit în stradă. Era beznă şi un frig cumplit, străzile erau goale, pietrele răsunau sub călcîiele mele cu un ecou surd, singuratic. Nu mai aveam nici un ban, nici măcar pentru o cursă cu taxiul. M-am întors pe jos în odaia mea rece şi pustie. Dar iată, messieurs et dames, ce am promis să vă povestesc. Asta este dragostea. Asta a fost cea mai fericită zi a vieţii mele.

Acest Charlie era un specimen ciudat. L-am descris doar ca să arăt ce personaje ieşite din comun pot duce o viaţă înfloritoare în cartierul Coq d’Or.

1. Consumaţia pe datorie e moartă (fr.) (n. red.).

2. Căpşuni şi zmeură (fr.) (n. red.).

3. Cum să mă mărit cu un soldat, cînd eu iubesc tot regimentul (fr.) (n. red.).

4. Ah, iubirea, iubirea! Femeile m-au omorît (fr.) (n. red.).

5. Viaţa e frumoasă (fr.) (n. red.).

6. Personajul ironizează franceza stricată vorbită de englezi (n. tr.).

7. În mod sigur (fr.) (n. red.).

III

Am locuit în cartierul Coq d’Or vreme de un an şi jumătate. Într-o zi, în timpul verii, am descoperit că nu-mi mai rămăseseră decît patru sute cincizeci de franci şi, în afară de ei, doar treizeci şi şase de franci pe săptămînă, pe care îi cîştigam dînd lecţii de engleză. Pînă în acel moment nu mă gîndisem la viitor, însă atunci mi-am dat seama că trebuie să fac ceva, imediat. Am hotărît să încep să-mi caut o slujbă, şi – din fericire, după cum s-a dovedit – mi-am luat precauţia de a plăti două sute de franci pentru chiria pe o lună, în avans. Cu ceilalţi două sute cincizeci de franci, în afară de lecţiile de engleză, puteam trăi o lună, iar într-o lună era foarte probabil să-mi găsesc de lucru. Voiam să încerc să devin ghid la una dintre companiile de turism, sau poate traducător. Însă am avut ghinion şi planul meu s-a năruit.

Într-o zi, la hotel a apărut un italian tînăr care se autointitula compozitor. Era un om mai degrabă dubios, pentru că purta favoriţi, care sînt fie marca unui derbedeu parizian, fie a unui intelectual, şi nimeni nu era prea sigur în ce categorie să-l încadreze. Lui madam F. nu-i plăcea deloc figura lui, şi l-a pus să plătească în avans chiria pe o lună. Italianul a plătit chiria şi a rămas la hotel şase nopţi. În acest timp a reuşit să-şi facă dubluri la unele chei şi în ultima noapte a jefuit vreo douăsprezece camere, inclusiv pe a mea. Din fericire, n-a găsit banii care se aflau în buzunarele mele, aşa că nu m-a lăsat chiar fără un chior. Am rămas cu patruzeci şi şapte de franci – adică şapte şilingi şi zece pence.

Asta a pus capăt planurilor mele de a-mi căuta de lucru. Acum trebuia să trăiesc cu circa şase franci pe zi şi, din start, era un lucru atît de dificil, că nu te mai lăsa să te gîndeşti la altceva. În această perioadă am cunoscut sărăcia – pentru că şase franci pe zi, chiar dacă nu înseamnă sărăcie lucie, sînt chiar pe muchie. Şase franci sînt un şiling şi, dacă ştii cum, poţi trăi la Paris cu un şiling pe zi. Dar e o treabă complicată.

Primul contact cu sărăcia e o experienţă cu totul bizară. Te-ai gîndit atît de mult la sărăcie – e lucrul de care te-ai temut toată viaţa, lucrul despre care ai ştiut că ţi se va întîmpla, mai devreme sau mai tîrziu; şi, cînd ţi se întîmplă, descoperi că e ceva cu totul diferit şi extrem de prozaic. Credeai că va fi destul de simplu; e extraordinar de complicat. Credeai că va cumplit; în realitate, e sordid şi plicticos. Primul lucru pe care îl descoperi la sărăcie e josnicia ei aparte; schimbările la care te obligă, meschinăria complicată, faptul că orice fărîmă de pîine contează.

Descoperi, de pildă, că sărăcia e învăluită într-o mare taină. Printr-o lovitură bruscă a sorţii, venitul tău a fost redus la şase franci pe zi. Dar fireşte că nu îndrăzneşti s-o recunoşti – trebuie să te faci că trăieşti la fel ca de obicei. De la început, te trezeşti prins într-o plasă de minciuni şi, chiar şi minţind, abia dacă reuşeşti s-o scoţi la capăt. Încetezi să-ţi mai trimiţi rufele la spălătorie, iar spălătoreasa se întîlneşte cu tine pe stradă şi te întreabă de ce; tu îngaimi ceva, iar ea, convinsă că îţi duci rufele în altă parte, devine duşmanul tău pe viaţă. Tutungiul te întreabă mereu de ce ai redus ţigările. Există scrisori la care ai vrea să răspunzi, însă nu poţi, fiindcă timbrele sînt atît de scumpe. Ca să nu mai vorbim de mese – mesele sînt cel mai dificil lucru dintre toate. În fiecare zi, la ora mesei, ieşi în oraş, evident către un restaurant, şi rătăceşti cam o oră în Grădina Luxemburgului, uitîndu-te la porumbei. După asta, îţi aduci pe şest mîncarea acasă, în buzunare. Mîncarea ta constă în pîine şi margarină, sau pîine şi vin, şi pînă şi forma mîncării tale e dictată de minciuni. Trebuie să cumperi pîine de secară în loc de pîine de casă, fiindcă franzelele de secară, deşi sînt mai scumpe, sînt rotunde şi îţi intră în buzunare. Asta te mai costă un franc pe zi. Uneori, pentru a salva aparenţele, trebuie să cheltuieşti şaizeci de centime pe o băutură şi să te privezi de mîncarea pe care ţi-ai fi putut-o cumpăra de această sumă. Aşternuturile tale devin tot mai murdare, rămîi fără săpun şi lame de ras. Ai nevoie de un tuns, aşa că încerci să te tunzi singur, cu rezultate atît de cumplite, încît după aceea trebuie să te duci la frizer şi să cheltuieşti banii pentru mîncarea pe o zi. Toată ziua spui minciuni, minciuni costisitoare.

Descoperi precaritatea extremă a celor şase franci pe zi. Dezastre îngrozitoare au loc şi te lasă fără mîncare. Trebuie să-ţi dai ultimele optzeci de centime pe o jumătate de litru de lapte, pe care îl fierbi la spirtieră. În timp ce el fierbe, pe braţ îţi urcă o ploşniţă; îi dai una cu unghia şi ea cade, pleosc!, drept în lapte. Acum nu mai ai ce face decît să arunci laptele şi să înduri foamea.

Te duci la brutărie să iei o livră de pîine şi, în timp ce aştepţi, fata taie o livră pentru un alt client. E stîngace şi taie mai mult de o livră.

— Pardon, monsieur, zice, bănuiesc că nu vă deranjează să mai daţi cîţiva bănuţi în plus?

Pîinea costă un franc livra, şi tu ai exact un franc. Şi, cînd te gîndeşti că ţi s-ar putea cere şi ţie să plăteşti cîţiva bani în plus, şi va trebui să mărturiseşti că nu poţi, tresari panicat. Trec ceasuri bune pînă cînd îndrăzneşti să mai pui iar piciorul într-o brutărie.

Te duci la aprozar ca să dai un franc pe un kilogram de cartofi. Însă una dintre monedele din care e compus francul tău este belgiană, iar negustorul o refuză. Te strecori afară din prăvălie şi nu te mai poţi duce niciodată acolo.

Paşii te-au purtat într-un cartier respectabil, şi vezi că se apropie de tine un prieten prosper. Ca să-l eviţi, intri în cea mai apropiată cafenea. Odată aflat în cafenea, trebuie să cumperi ceva, aşa că îţi cheltuieşti ultimele centime pe un pahar de cafea neagră, cu o muscă moartă în el. Aceste dezastre se pot multiplica de o sută de ori. Ele fac parte din procesul de a trăi la limita subzistenţei.

Descoperi cum e să fii flămînd. Cu pîine şi margarină în stomac, ieşi în oraş şi te uiţi la vitrinele magazinelor. Peste tot în faţa ta sînt stive de mîncare ce se iroseşte, parcă insultîndu-te; porci întregi, coşuri cu franzele fierbinţi, calupuri imense de unt galben, metri întregi de cîrnaţi, munţi de cartofi, bucăţi imense de brînză de Gruyère, cît nişte pietre de moară. Văzînd atîta mîncare, te apucă aşa o milă cumplită faţă de propria-ţi persoană, că-ţi dau lacrimile. Îţi faci planul să înşfaci o franzelă şi să fugi, înfulecînd-o înainte de a fi prins; dar te stăpîneşti, pentru că, pur şi simplu, ţi-e frică.

Descoperi plictiseala, soră geamănă a sărăciei; ceasurile în care nu ai nimic de făcut şi, fiind lihnit de foame, nu reuşeşti să-ţi găseşti nici o preocupare. Zaci în pat şi cîte o jumătate de zi, simţindu-te ca acel jeune squelette¹ din poezia lui Baudelaire. Mîncarea e singura care te poate însufleţi. Descoperi că un om care a trăit fie şi o singură săptămînă cu pîine şi margarină nu mai e om cu adevărat, ci doar un stomac şi cîteva organe adiacente.

Aceasta este – aş putea să continui cu descrierea, dar totul va fi în aceeaşi notă – viaţa cu şase franci pe zi. Mii de oameni din Paris trăiesc aşa – artişti şi studenţi ce supravieţuiesc de azi pe mîine, prostituate pe care le-a părăsit norocul, şomeri de toate felurile. E, ca să spun aşa, suburbia sărăciei.

Am continuat în felul ăsta cam trei săptămîni. Cei patruzeci şi şapte de franci s-au dus rapid şi a trebuit să încerc să rezist cu cei treizeci şi şase de franci pe săptămînă, obţinuţi din lecţiile de engleză. Neavînd experienţă, banii mi se scurgeau printre degete şi erau zile în care nu-mi rămînea nici o centimă pentru mîncare. Cînd se întîmpla asta, îmi vindeam cîteva haine, scoţîndu-le pe şest din hotel în mici pachete şi ducîndu-le la o prăvălie de vechituri din rue de la Montagne St Geneviève. Negustorul era un evreu cu părul roşu, o fiinţă peste măsură de dezagreabilă, care turba pur şi simplu la vederea unui client. După comportamentul lui, s-ar fi zis că l-am jignit de moarte venind la el.

— Merde!² striga. Tu, din nou? Ce crezi că-i aici? Cantina săracilor?

Şi plătea nişte preţuri incredibil de mici. Pe o pălărie pe care o cumpărasem cu douăzeci şi cinci de şilingi şi abia dacă o purtasem mi-a dat cinci franci; pentru o pereche de pantofi buni, cinci franci; pentru cămăşi, un franc una. Întotdeauna prefera să facă schimb decît să cumpere; şi îţi strecura insidios cine ştie ce articol inutil în mînă, după care pretindea că l-ai acceptat. L-am văzut o dată cum a luat un palton bun de la o bătrînă, i-a pus în mînă două bile albe de biliard, după care a trimis-o la plimbare, înainte ca ea să apuce să protesteze. Ar fi fost o plăcere să-i turtesc nasul ăla de evreu, dacă mi-aş fi putut permite asta.

Aceste trei săptămîni au fost sordide şi stînjenitoare, şi era clar că mă aşteaptă încercări şi mai grele, pentru că în curînd se termina şi luna pentru care plătisem chiria. Cu toate astea, lucrurile nu erau nici pe sfert atît de rele pe cît mă aşteptasem. Căci, atunci cînd eşti în pragul sărăciei, faci o descoperire ce cîntăreşte mai mult decît toate celelalte. Descoperi plictiseala şi complicaţiile meschine şi începuturile foamei, însă descoperi, de asemenea, marea alinare a sărăciei: faptul că îţi anihilează viitorul. Între anumite limite, e chiar adevărat că, avînd mai puţin bani, ai şi mai puţine griji. Cînd toţi banii tăi sînt o sută de franci, te pot apuca cele mai cumplite spaime. Cînd ai doar trei franci, eşti destul de indiferent; cu trei franci îţi poţi cumpăra mîncare pînă mîine, şi nu eşti capabil să gîndeşti mai departe de atît. Eşti plictisit, dar nu te temi. Cugeţi vag „Într-o zi sau două o să fac foamea – şocant, nu-i aşa?“. Şi apoi mintea îţi zboară la altceva. Un regim cu pîine şi margarină îţi asigură, pînă la un punct, propriul său analgezic.

Mai e apoi un alt sentiment care-ţi aduce o mare consolare atunci cînd eşti sărac lipit pămîntului. Cred că toţi cei care au fost strîmtoraţi l-au trăit. E un sentiment de uşurare, aproape de plăcere, în faptul că ştii că, în fine, ai rămas cu adevărat fără o leţcaie. Ai vorbit adesea despre cum o fi să ajungi la sapă de lemn – şi ei bine, iată sapa de lemn, şi iată-te în acest punct, şi iată că o poţi suporta. Te scapă de o mare parte din anxietate.

1. June schelet (fr.) – trimitere la poezia „Spleen“ din volumul Florile răului, de Charles Baudelaire, trad. de Al. Philippide, Editura Minerva, Bucureşti, 1978, p. 119 (n. red.).

2. La naiba! (fr.) (n. red.)