Kenzaburō Ōe, Seiteki ningen

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4848-1

ISBN PDF: 978-973-46-4849-8

ISBN print: 978-973-46-4737-8

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: ilustraţie de Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

KENZABURŌ ŌE (n. 1935) este una dintre figurile de primă mărime ale literaturii japoneze contemporane. Abordează frecvent în cărţile sale teme politice, sociale şi filosofice, trădând o puternică influenţă existenţialistă. Totodată, experienţa dramatică a fiului său, Hikari, care suferă de o afecţiune cerebrală, a inspirat mai multe dintre scrierile lui Kenzaburō Ōe. Opera sa a fost recompensată cu cele mai importante distincţii literare japoneze – Premiul Akutagawa, Premiul Tanizaki, Premiul Noma –, iar în 1994 i s-a decernat Premiul Nobel pentru Literatură. Dintre romanele sale, la Editura Polirom au apărut Stârpiţi răul de la rădăcină, împuşcaţi copiii şi 17.

1

Jaguarul imens, sidefiu a apărut gonind prin beznă până la buza abruptă a promontoriului. Cu botul întins spre marea întunecată, a virat la dreapta şi a dispărut pe un drum secundar care cobora vertiginos ca o cascadă. Se îndrepta spre golful Miminashi, care se ascundea ca o subsuoară în partea sudică a promontoriului. În Jaguar se afla şi o cameră de filmat Arriflex de 16 mm. Camera, ca şi maşina, îi aparţinea unui tânăr de douăzeci şi nouă de ani căruia toată lumea îi spunea J. J, soţia lui, sora lui mai mică aflată la volan, un cameraman între două vârste, un tânăr poet, un actor de douăzeci de ani şi o cântăreaţă de jazz de optsprezece – şapte oameni cu totul – se duceau spre casa de vacanţă a lui J. Aveau de gând să filmeze câteva scene pentru un scurtmetraj pe care îl făcea soţia lui J.

Cântăreaţa de jazz era goală-puşcă. Îngâna un cântec, beată. Cum nimeni nu-i dădea nici o atenţie, era convinsă că toţi cei din Jaguar o dispreţuiesc, aşa că s-a hotărât să-şi încerce norocul încă o dată cu o poveste deocheată cu care avusese cândva oarece succes. În cele patru ore cât durase drumul de la Tokyo, toţi – cu excepţia surorii lui J, care conducea – băuseră whisky întruna, iar cântăreaţa de optsprezece ani fusese prima care rupsese rândurile beţivilor şi le-o luase înainte. Aşa se întâmpla întotdeauna. Stătea prost cu autocontrolul.

— M-am dus la un moment dat la o cântare, la petrecerea unui politician, a început ea să povestească. Şi era acolo şi o fată de şaişpe ani care stătea cu mine în cabina de schimb, n-avea nici un pic de machiaj şi şedea pur şi simplu pe un scaun, cu o minge de ping-pong şi un costum albastru de vinil pe genunchi. Aşa că ne-am împrietenit. Când i-a venit rândul, tot nu se machiase. S-a dezbrăcat pur şi simplu, la pielea goală. Şi-a tras peste cap costumul ăla care arăta ca un sac de dormit albastru de vinil şi apoi m-a pus să-i trag fermoarul din partea de jos a spatelui. Vinilul ăla albastru era de fapt un costum de broască mulat şi care avea între picioare o crăpătură semănând cu o gură de peşte. Şi politicienii se holbau cu toţii la broasca aia albastră cu pizdă de fată, şi pe deasupra gagica şi-a mai şi băgat mingea de ping-pong înăuntru. Unde mai pui că mai şi orăcăia ca o broască în ritmul dansului!

Ceilalţi şase au râs fără chef. Ştiau prea bine că, dacă nu reacţionează, cântăreaţa ar fi izbucnit în plâns şi-ar fi făcut o criză. Încurajată de râsetele lor, cântăreaţa a continuat:

— Dansatoarea aia broască avea o tehnică desăvârşită, o tehnică absolut desăvârşită.

Le-a aruncat celor care ascultau o privire triumfătoare de parcă ar fi încercat să creeze un moment de suspans intens.

— Politicienilor ălora de la petrecere nu le păsa deloc de tehnică, nu voiau decât să vadă cât de indecentă poate fi o puştoaică de şaişpe ani, a spus J, care stătea pe bancheta din faţă între sora şi soţia lui. Asta-i o chestie care nu se schimbă niciodată, oricât de obscen ar fi spectacolul. Nu poţi să etalezi doar tehnică şi să te aştepţi ca, în schimb, trupul tău indecent să devină invizibil. Asta vrea să vadă publicul, indecenţă curată. Indecenţă în carne şi oase!

Cântăreaţa de jazz de optsprezece ani s-a dat bătută. S-a bosumflat şi a început să se smiorcăie. Toţi, inclusiv soţia lui J, ştiau că J şi cântăreaţa şi-o trag. Din ce în ce mai deprimată, fata plângea de i se scuturau umerii goi. Dacă n-ar fi fost în maşină, probabil că ar fi apucat un cuţit sau gâtul unei sticle sparte şi ar fi ţâşnit ca o mâţă cuprinsă de panică.

— De ce eşti aşa urâcios? a întrebat cu reproş sora lui J. Uite, e întuneric şi drumul ăsta e plin de curbe, mai bine-ai tăcea un pic din gură. Ce, vrei să murim înainte să ajungem la cabană? Înainte să terminăm filmul ăla al vostru?

Nu putea să suporte răutăţile pline de tertipuri psihologice ale fratelui ei.

În afară de sora lui J şi de fata care plângea, toţi ceilalţi zâmbeau în tăcere, beau whisky şi ascultau zgomotul motorului şi sunetele lor interioare. Nimeni nu se întreba de ce zâmbeau. Zâmbeau generos de fiecare dată când se lăsa tăcerea.

Jaguarul ajunsese la capătul pantei, în extremitatea dreaptă a golfului. A cotit-o spre stânga, traversând satul Miminashi pe drumul îngust acoperit cu dale de piatră.

— Pot să vă rog să-nchideţi geamurile? a spus sora lui J. Urăsc mirosul de peşte mort şi de plase. Nu vă deranjează, nu?

Doi dintre cei din maşină au închis geamurile.

Sora lui J s-a întors apoi spre fratele ei şi i-a spus, cu o urmă de regret în voce:

— Oricât de atentă aş fi la condus, să ştii că mâine dimineaţă tot o să găseşti nişte zgârieturi pe maşină. De ce nu vrei să conduci tu? Doar eşti un geniu la volan.

— Sunt beat şi e prea periculos, am sfârşi în mare, a răspuns J încă zâmbind şi abia mişcându-şi buzele.

Maşina înainta pe drumul pietruit, trecând din când în când peste canale scurte, pline ochi cu apă de mare. Drumul descria o curbă lină de-a lungul părţii interioare a golfului, legând un cătun de celălalt. De ambele părţi erau aliniate mănunchiuri de case care păreau nişte şiruri de elefanţi morţi. Mănunchiuri de case de un gri-închis, dând senzaţia că sunt întoarse înspre înăuntru şi complet închise. O lampă proiecta o lumină slabă de dincolo de canale, din direcţia mării. Era lampa de semnalizare a unui vas de pescuit amarat la chei. Mănunchiurile de case erau cufundate în întuneric.

Jaguarul înainta scoţând un sunet mai slab decât foşnetul mării domoale. Brusc, farurile au surprins un grup de oameni pe drumul pavat cu piatră. Sora lui J a apăsat pedala de frână. Sticlele de whisky au căzut de pe banchetă zdrăngănind. Cântăreaţa de optsprezece ani s-a oprit din plâns şi a dat să tragă o înjurătură, dar până la urmă s-a abţinut. Toţi cei din Jaguar priveau curioşi la oamenii aflaţi în lumina farurilor.

Vreo treizeci de pescari năuciţi de lumina puternică apărută pe neaşteptate, precum nişte şoareci orbi. Majoritatea erau femei, dar printre ele să găseau şi câţiva bătrâni şi copii. Femeile purtau toate nişte haine ţesute manual, groase, în culori închise, tipice pentru Ainu. Toate arătau între două vârste. Un grup de femei între două vârste, agitate, furioase şi prost dispuse. Farurile făceau chipurile tuturor să pară urâte, animalice şi meschine. Aşteptau în faţa uneia dintre case, ocupând tot drumul pietruit. Acum toate feţele erau întoarse spre Jaguar, dar se simţea clar că până cu o clipă mai devreme toţi ochii fuseseră aţintiţi asupra casei.

— Ascundeţi-o pe Keiko, a spus sora lui J. Vârâţi-o jos, în faţa banchetei, şi puneţi-i o haină-n cap!

Keiko Sawa era numele cântăreţei de jazz. Keiko s-a conformat imediat. Trupul ei plăpând şi gol, ghemuit, cu coapsele lipite de spătarul banchetei din faţă, a fost acoperit cu o jachetă, o fustă şi alte haine. Ceilalţi trei de pe bancheta din spate o ţineau cu genunchii să nu cadă când maşina avea să se pună din nou în mişcare. Jaguarul a pornit încet spre mulţime. Şovăielnic, J a întins mâna spre claxon, dar sora lui l-a oprit, cu o voce înspăimântată, însă plină de hotărâre:

— Nu! Dacă faci asta, o să răstoarne maşina şi o să-i dea foc. Lasă-i, că încep să se mişte singuri.

Şi într-adevăr, pe măsură ce Jaguarul se apropia, oamenii de retrăgeau încet, în linişte, sub streşinile caselor de pe ambele margini ale drumului pietruit. Părea să le fi dispărut curiozitatea pentru maşină şi pentru cele şapte persoane din ea. De fapt, păreau mai degrabă complet indiferenţi. Cei din maşină şi-ar fi dorit şi ei să simtă acelaşi lucru, dar fata goală chircită pe jos tremura. Abia când maşina a început să avanseze prin mulţime, şi-au dat seama că doar în casa aceea de pe partea dinspre mare a cătunului la care se uitau cu toţii se zărea prin fereastra deschisă de la etaj o lumină aprinsă, şi lumina aceea cădea peste dalele drumului şi peste feţele oamenilor.

Imediat ce-a trecut de mulţime, Jaguarul a început să prindă viteză. La început, toţi au rămas tăcuţi, abătuţi. Se simţiseră ameninţaţi. Apoi cameramanul între două vârste, al cărui rol era să împrăştie întotdeauna tăcerea şi tensiunea în momente de-astea, a început să râdă din toată inima. De fapt, când râdea, nu putea să râdă altfel decât din toată inima.

— Parcă eram o echipă de exploratori care traversează un sat de băştinaşi, nu? a zis bărbatul. Dacă nu-i întărâtăm, nici ei nu fac nimic. Mi-am adus aminte de călătoria aia în Borneo, când am fost să fac un film educaţional. Şi mi-am adus aminte şi de un western.

Keiko Sawa şi-a ridicat trupul gol şi s-a aşezat pe picioarele scurte şi groase ale cameramanului. Apoi, cu o voce alintată, dar blândă şi mai vioaie decât mai devreme, a întrebat:

— Erau indieni?

— Erau locuitori din sat, a răspuns sora lui J. Bărbaţii sunt plecaţi la pescuit, aşa că probabil ăia erau toţi cei rămaşi în sat. Am modelat capete din lut ale unora dintre oamenii care trăiesc în jurul golfului.

Sora lui J era o sculptoriţă în vârstă de douăzeci şi şapte de ani care se întorsese de la Paris la începutul verii. Pesemne că avea să se ocupe de scenografia filmului pe care îl făceau J şi soţia lui.

— N-ar fi trebuit să oprim şi să întrebăm de nişte peşte pentru mâine? a comentat J.

— Tu nu ştii nimic despre cătunele astea din jurul golfului. Când ne-am refugiat aici în timpul războiului, îţi era atât de frică să cobori până la golf, încât stăteai toată ziua închis în casă să pictezi. Te temeai de copiii pescarilor!

Jaguarul a înaintat pe drumul pietruit până la capătul cătunului, după care a cotit lin într-un loc de unde se vedea, jos, dincolo de un dig scund, marea neagră ca fierea. A început apoi să urce altă pantă. Crengile arbuştilor învinşi de briză se întindeau spre parbrizul Jaguarului, diforme ca nişte braţe contorsionate violent. Sunetele crengilor care atingeau maşina i-au făcut pe cei şapte să aibă pentru o clipă senzaţia că fuseseră surprinşi de o ploaie torenţială.

— Nu mă temeam de copiii pescarilor! Atâta doar că uram faptul că oamenilor din golf le era frică de familia noastră doar pentru că aveam nişte pământ şi o cabană sus, pe munte. De-aia nu coboram. Nu eram mai insensibil decât tine!

— Ce feţe agitate, uimite şi pline de ură aveau, a spus Keiko Sawa. Arătau ca nişte oameni care tocmai au fost surprinşi în timp ce şi-o trag.

În afară de fata care conducea, toţi ceilalţi au izbucnit în râs.

— Pe tine nu te-ar deranja deloc să te surprindă cineva în timp ce ţi-o tragi, nu, Keiko? a întrebat cameramanul. Spiritul tău de observaţie e foarte precis uneori.

— Oamenii ăia veniseră acolo ca să facă de ruşine o femeie vinovată de adulter, a spus sora lui J cu o voce tristă şi joasă de parcă ar fi şoptit ceva numai către fratele ei. S-a întâmplat ceva asemănător şi în perioada cât am fost refugiaţi aici. Femeia infidelă se ascundea în casă. Probabil că uşile erau toate blocate cu scânduri bătute în cuie, doar că noi nu le-am văzut în seara asta din cauza mulţimii.

— Da’ ce căutau acolo adunaţi aşa, în creierii nopţii? Cum adică o făceau de ruşine?

— Pur şi simplu stau acolo, în faţa casei. Femeile, bătrânii şi copiii din tot satul. Chiar şi bărbaţii când nu sunt plecaţi. Nu ţi se pare de-ajuns ca să facă pe cineva de ruşine? Mi se face rău numai gândindu-mă la asta!

— Ai dreptate, şi mie mi se face rău, a intervenit actorul de douăzeci de ani de pe bancheta din spate. E groaznic! Pentru un amărât de adulter…

— Normal că ţi s-ar face rău, Puştiu, dacă s-ar aduna în faţa apartamentului tău oameni din tot Tokyo-ul în fiecare seară, i-a replicat cameramanul.

— E-adevărat, datorită lui Puştiu cel puţin o sută de soţi au aflat ce-i aia adulter, a spus cântăreaţa de jazz goală tratându-l pe actor de parcă ar fi fost un puştan mai mic decât ea.

Jaguarul a urcat drumul şerpuit de pe pantă până a ajuns sus, pe faleza înaltă care domina golful, de unde cătunul se vedea dintr-odată pierdut undeva jos, departe.

— A, ia opreşte maşina, a cerut cameramanul. Parcă era o lumină aprinsă la etajul casei ăleia înconjurate de mulţime, nu? Poate vedem ceva de-aici.

Cei şapte au coborât din Jaguar. Keiko Sawa şi-a tras peste umeri, ca un poncho, pătura care fusese aşternută pe banchetă. Cameramanul a asamblat imediat nişte obiective de la cameră ca să facă un telescop. Lucra pentru o companie care făcea filme educaţionale şi de publicitate, dar era un outsider, un rebel demodat care nu se putea integra în echipă. Când şi-a dat seama că niciodată nu avea să fie agreat în companie şi nici să avanseze, şi-a lăsat barbă, a început să poarte pulovere soioase în locul costumului gri, să conducă o maşină veche şi să-şi investească energia în tot soiul de invenţii complicate. De pildă, să asambleze obiective telescopice. Şi, când a auzit că tinerii lui prieteni fac un film, a lăsat pe planul doi şi familia, şi munca la companie şi s-a devotat trup şi suflet acestui proiect incert. Era un bărbat la vreo patruzeci de ani, profund frustrat. Nu avea vreun talent ieşit din comun, dar era un om cumsecade. Bea, dar nu era puturos. Munca la companie nu-i mai trezea nici o fărâmă de interes, dar asta nu înseamnă că o neglija. Probabil că a doua zi după filmarea de o oră din zori, avea să plece singur cu maşina spre Tokyo ca să se prezinte la serviciu.

Când a terminat de reglat telescopul improvizat, cei şapte au început să se zgâiască prin el, pe rând, la singura fereastră luminată din cătunul de dedesubt. Au văzut o femeie care stătea aplecată şi îşi agita braţele, dar nu era limpede ce anume făcea. Au privit-o vreme îndelungată. Mişcările trupului ei au rămas aceleaşi. Din locul unde se aflau, nu vedeau decât spatele femeii şi freamătul părului ei bogat şi răvăşit. Era imposibil de desluşit ce făcea cu mâinile. Însă suişurile şi coborâşurile umerilor ei erau profund impresionante. Au studiat-o mult timp. Într-un târziu, au obosit, mai degrabă din pricina propriei lor curiozităţi nesatisfăcute.

— Să ne întoarcem în maşină. Mi-e frig, a spus Keiko Sawa, care pândise momentul potrivit.

Nimfomana de optsprezece ani avea un soi de al şaselea simţ, ceva asemănător cu sensibilitatea antenelor unui cărăbuş tâmp.

Şi în momentul acela au încetat să mai încerce să ghicească sensul mişcărilor femeii şi s-au întors la Jaguar. J, soţia şi cu sora lui s-au aşezat pe locurile din faţă, iar cameramanul, cântăreaţa de jazz, actorul şi poetul, care până atunci nu spusese nimic şi băuse întruna whisky, pe cele din spate. Jaguarul a demarat.

Tânărul poet care nu spusese nimic până atunci avea douăzeci şi cinci de ani şi tocmai publicase un volum de poezii pe cheltuiala proprie. Ca prieten al soţiei lui J, preluase îndatorirea de a face comentariul pentru film. Fuseseră colegi de facultate. În ultimul an de studii, fuseseră foarte apropiaţi. Se şi culcaseră unul cu altul, şi nu o singură dată. Pe vremea aia, soţia lui J trăia într-o sărăcie lucie, dar era mândră ca o leoaică şi ferm hotărâtă să devină regizor de film. După absolvire, el şi colega obsedată de film se despărţiseră, dar un an mai târziu primise din partea ei o invitaţie la nuntă. J, soţul colegei, era fiul preşedintelui unei companii producătoare de oţel, cu patru ani mai mare decât ei. J îşi dorea să fie un mecena, să aibă o cameră de filmat Arriflex de 16 mm, o soră artistă, un Jaguar cu roţi cu spiţe şi cauciucuri albe, o casă de vacanţă cocoţată deasupra unui golf şi, pe deasupra, un bilet de avion pentru o călătorie în jurul lumii de la Pan American. În plus, scormonise prin buzunarele lui taică-său după banii necesari pentru finanţarea filmului pe care voia să-l facă soţia lui. Colega poetului era nebună după J şi înnebunită de planul ei de a face film. Prin intermediul ei, tânărul poet luase împrumut de la J banii cu care-şi publicase volumul de poezii; în schimb, fusese de acord să scrie comentariul pentru film. Se împrietenise cu proaspătul cuplu, dar nu reuşea deloc să-şi înfrâneze răceala pe care o simţea faţă de J. Să fi fost oare gelos pe soţul fostei lui colege cu care se culcase în trecut? Colega îl invita la petrecerile pe care le dădea J în apartamentul lor superb, unde strângea tineri actori şi cântăreţi. Făcea asta doar pentru că aşa voia ea sau îşi dorea şi J prezenţa lui acolo? Nu avea de unde să ştie, iar asta îi dădea un sentiment de nesiguranţă.

— Ei, ce părere ai? a întrebat-o J pe soţia lui care, ca şi tânărul poet, nu spusese nimic până atunci.

Femeia tocmai bea nişte whisky direct din sticlă.

— Spăla nişte orez, a răspuns soţia fără să stea deloc pe gânduri.

Da, asta trebuie să fi fost. Toţi au simţit atunci că femeia aia persecutată pentru adulter îndura cu stoicism, ba chiar se împotrivea spălând nişte orez. S-au cufundat în tăcere toţi şapte, cu gândul la femeia care spăla orez nelăsându-se intimidată, înfruntându-i oamenii furioşi care stăteau neclintiţi în faţa casei ei. Într-un târziu, actorul de douăzeci de ani a întrebat:

— De ce era deschisă fereastra?

Pentru că iniţial n-a răspuns nimeni, s-a simţit lezat şi s-a înroşit. Poetul şi-a dat seama şi a spus:

— De cald, presupun. Acum s-a făcut deja răcoare pentru că e miezul nopţii, dar probabil că spală orez întruna de la asfinţit, când era încă foarte cald în cameră dacă se mai şi mişca.

— Da, chiar, azi a fost ziua cea mai caldă din vara asta. Dar de ce nu închide fereastra acum, când s-a lăsat întunericul şi s-a mai răcorit?

— Probabil se teme să nu provoace mulţimea de-afară.

— Mi se face rău, a zis actorul.

S-au cufundat iar în tăcere toţi. Unii dintre ei au început să tremure. Cu viteză redusă, Jaguarul a urcat până în vârful falezei înalte din partea sudică a golfului.

*

Când au ajuns la cabană, cei şapte au descărcat din Jaguar echipamentul de filmat, sticlele de whisky şi de gin, mâncarea, un magnetofon portabil şi nişte benzi, câteva cărţi şi caiete şi alte mărunţişuri. Cum era frig, cântăreaţa de jazz şi-a tras pe ea nişte chiloţi contorsionându-se în spaţiul îngust din maşină, dar era prea greu să-şi pună alte haine, aşa că până la urmă a coborât acoperită cu un furou simplu de satin şi o pătură în carouri pe care şi-o ţinea în jurul coapselor. Cu toţii, inclusiv ea, se treziseră deja din beţie. Aşa că toţi aveau chef să bea ceva.

Cabana era aşezată pe trunchiuri de copaci şi susţinută de cabluri de oţel, ieşind în afară ca un coş de pescuit de pe bucata îngustă de teren plat care fusese săpată în panta ce dădea spre golf. Jaguarul era parcat fix sub cabană. Ca să ajungă înăuntru, au urcat pe o scară sprijinită direct pe faleza abruptă, iar când au terminat de urcat toţi şapte, Jaguarul sidefiu era deja învăluit într-un întuneric dens. Cer întunecat, nori negri. Sub privirea lor se întindeau cătunul şi marea, la fel de negre precum norii.

După ce-au intrat în cabană şi au aprins luminile, s-au simţit întrucâtva eliberaţi de sentimentul de teamă. Pe partea opusă mării, casa avea o grădină mare. Grădina pornea dintr-o terasă puţin coborâtă faţă de nivelul parterului şi apoi se întindea tot mai mult în lateral şi în sus. Prin urmare, nici dacă priveai pe ferestrele de la etaj grădina nu părea foarte joasă. Lumina aprinsă în sufragerie făcea ca buruienile şi iarba de un verde proaspăt ce creşteau din abundenţă la marginea terasei să pară că plutesc prin aer. Grădina cufundată în întuneric avea o culoare care amintea de contururile negre imprimate peste fondul albastru al unei litografii. Cei şapte şi-au lăsat bagajele pe podeaua sufrageriei şi au contemplat întunericul grădinii prin uşa mare de sticlă.

— La parter e doar sufrageria asta. Mă rog, mai există o baie, o toaletă şi o bucătărie mică în fund. La etaj sunt trei dormitoare şi nişte debarale. Camerele sunt separate, ca la hotel, aşa că cine vrea să rămână singur, poate să meargă sus. Doar că o să fie frig.

Sculptoriţa de douăzeci şi şapte de ani dădea explicaţii pentru cei patru musafiri care veniseră la casa de vacanţă pentru prima dată, nu pentru fratele ei şi soţia lui.

— Chiar că-i frig, deşi suntem în august! a exclamat cameramanul. Cu siguranţă i-ar speria şi pe fermierii din nord-est. Am petrecut o vreme acolo ca să fac nişte filmări despre pagubele produse de ger şi oamenii ăia se sperie una-două ca nişte potăi fricoase. O să răcesc, J!

Cameramanul tremura, iar obrajii palizi din pricina băuturii căpătaseră o nuanţă purpurie.

Prima persoană care-i spusese „J“ acestui tânăr fusese profesorul străin al surorii lui, probabil pentru că tatăl său îi dăduse un nume prea pompos şi prea lung pentru ca străinii să-l ţină minte. De atunci, toţi începuseră să-i spună „J“, inclusiv el. Impresia ambiguă de personaj de ficţiune numit doar cu iniţiala J i se potrivea ca o mănuşă.

— A, tu eşti friguros, nu? Parcă te lăudai c-ai fost pe o balenieră până la Polul Sud să faci poze, chiar e-adevărat? Mă mir că n-ai crăpat de ger.

— E-adevărat. Dar să fii friguros e una şi să crapi de ger e cu totul altceva, Keiko. Tu eşti atât de sigură că rezişti la frig, încât umbli tot timpul goală, dar ai muri îngheţată înainte să-ţi dai seama că ţi-e frig. Când eram la Polul Sud, camerele se stricau întruna, aşa că ieşeam mereu să le repar.

Sora lui J şi soţia lui au adus din bucătărie nişte vreascuri şi nişte ziare şi le-au pus în şemineu, însă imediat ce-au încercat să facă focul, cameramanul a preluat el treaba.

— Am o tehnică specială de aprins focul, pot s-o fac şi fără chibrituri, a spus cu o infatuare găunoasă.

Ceilalţi – în afară de leneşul de J – au adus scaune din toată camera şi le-au aranjat în cerc în jurul vetrei. Au împins apoi canapeaua şi masa în colţul opus, în caz că cineva ar vrea să danseze. În plus, cum întorseseră canapeaua cu faţa la perete, cineva putea chiar şi să doarmă acolo fără să fie deranjat de prieteni.

Fumul şi diverse mirosuri au umplut încăperea. Cameramanul între două vârste s-a ridicat de lângă foc. Îmbujorarea i se dusese din obraji, care erau acum din nou palizi. Fumul îi intrase în ochi şi câte o lacrimă i se scurgea pe fiecare obraz până la colţul buzelor, dar ochii îi străluceau de mulţumire că focul ardea atât de bine.

— Auzi, Mitsuko, i s-a adresat cameramanul soţiei lui J, hai să înteţim focul aici în şemineu, şi să-l filmăm pentru scena cu intrarea în infern.

— Bine, dacă reuşim să montăm un negativ în care doar focul să fie în culori naturale, a replicat femeia entuziasmată. Ca în filmul ăla cu vampiri al lui Roger Vadim, doar că acolo era vorba de sânge.

Mitsuko le-a întins tuturor câte-un pahar şi i-a întrebat dacă vor whisky sau gin.

— O să mă gândesc la o soluţie. Gin, pentru mine, i-a spus cameramanul soţiei lui J cu o voce joasă şi blândă ca şi cum s-ar fi adresat unei iubite.

Tema filmului lor era „Infernul“. Când auzise de la Mitsuko şi de la J că se gândesc să facă un scurtmetraj despre infern, tânărul poet avusese un şoc. Impresia pe care şi-o făcuse la nunta lui Mitsuko nu era nici pe departe de infern. În plus, Mitsuko păruse fericită după nuntă, doar pusese mâna pe florile paradisului terestru – Jaguarul şi camera de filmat Arriflex. Şi soţul părea fericit că dobândise o soţie atât de fericită. Prin urmare, nu înţelegea de ce insistau asupra ideii cu infernul. Şi nici nu mai erau la vârsta capriciilor copilăreşti. Poetul presimţea că nici după ce va fi terminat de scris comentariul pentru film nu va fi priceput de ce e necesar infernul. Cu toate astea, preţ de o clipă, când cameramanul a stins lumina din sufragerie ca să controleze efectul focului din vatră pe peliculă, poetul a fost cuprins de sentimentul că aude în focul acela firav ecourile infernului personal.

Sora lui J, sculptoriţa de douăzeci şi şapte de ani, s-a ghemuit în spatele cercului de scaune pe care stăteau aşezaţi ceilalţi şi a pornit un gramofon vechi. În încăperea luminată numai de focul din şemineu, locul unde se afla părea o vale întunecată. Într-un târziu, a început să răsune Partita în Si bemol major de Bach, tensionată şi nesigură, dar cu toate astea suavă. Sunetele erau foarte joase şi delicate. Discul era dintr-un set cu ultimul recital al lui Dinu Lipatti. Probabil că aveau de gând să-l folosească pentru filmul lor despre infern. În momentul recitalului la care fusese făcută înregistrarea, starea de sănătate a lui Lipatti era foarte proastă. Fusese ultima lui apariţie publică. Murise două luni mai târziu în timp ce asculta Cvartetul în fa minor de Beethoven.

— Tabloul de deasupra şemineului seamănă mult cu cel pe care Mitsuko ni l-a arătat mie şi lui Keiko, a remarcat tânărul poet.

Dintre toţi şapte, el era cel mai puţin sensibil la muzică. Nu că ceilalţi şase s-ar fi concentrat prea mult la Lipatti…

— E făcut de acelaşi pictor. Un belgian.

— Deci eu o s-apar de-aici aşa, goală, doar cu ţâţele acoperite de un soi de panglici, nu? a întrebat Keiko.

— Da, exact. Avem în grădină două statui, nişte nuduri în stil roman, şi aş vrea să apari dintre ele. Puştiu o să stea în plan apropiat, gol, în picioare, întors spre partea opusă. O să filmăm în cadru larg, aşa că, evident, şi Puştiu trebuie să arate ţais.

— Părul meu nu e atât de frumos, a spus cântăreaţa de jazz de optsprezece ani.

Tabloul era o reproducere după o pictură a suprarealistului Delvaux, în care câteva fete elegante ce par pierdute în gânduri, cu un păr pubian absolut superb, se plimbă printr-un peisaj imobil în maniera lui de Chirico. Toţi ceilalţi şase intuiau de ce trupurile goale ale fetelor din tablou o făceau pe Keiko să se simtă ruşinată. Părul lor pubian era de un castaniu fără seamăn de frumos, cu nuanţe arămii.

Pe cei şapte (incluzând-o de data asta şi pe sora lui J) punea iarăşi stăpânire beţia pe care-o simţiseră în Jaguar. Oboseala provocată de călătoria cu maşina de la asfinţit până în miez de noapte le adăsta încă în coapse şi în picioare şi le intensifica beţia. Pentru cântăreaţa de jazz de optsprezece ani, căldura focului din şemineu a fost un pretext să se dezbrace imediat. Furoul stacojiu de satin semăna cu o găină care murise la picioarele ei. Pesemne că la un moment dat avea să-şi dea jos şi chiloţii. În ceea ce-o privea, trăsătura care-o umaniza era tocmai exhibiţionismul ei. Nimeni n-o considera pe Keiko Sawa o narcisistă. Adevărul e că trupul ei era slab şi necopt. Tânărul poet credea că devenise exhibiţionistă pentru că J îi spusese la un moment dat că arată mai bine goală decât îmbrăcată. J avea puterea s-o influenţeze.

Iritată de faptul că toţi ceilalţi se holbau în tăcere la tabloul de deasupra şemineului, fata a spus:

— Dacă-i nevoie, o să-mi iau şi eu o blană de veveriţă şi o să mi-o leg sub burtă.

Dar când şi-a dat seama că ceilalţi şase îi acordă şi mai puţină atenţie decât înainte, a început să bea ginul tare ca pe apă.

— De unde răsare soarele în anotimpul ăsta, J? a întrebat cameramanul.

— Da, chiar, bună întrebare.

J habar n-avea.

— Răsare dinspre mare. Deci Keiko ar trebui să vină dinspre statui şi să prindă lumina din faţă, pe partea stângă a corpului. O să arunce o umbră lungă spre dreapta. Soarele o să cadă pe capul, pe umerii şi pe o latură a lui Puştiu, ceea ce înseamnă că profilul lui o să fie foarte întunecat. O să aşezăm camera cam la un metru în spatele lui.

— Am înţeles, i-a răspuns cameramanul lui Mitsuko. Aş vrea să filmez dimineaţă, când soarele încă pare să fie mai jos decât locul ăsta, ca să terminăm până la şase.

— Keiko, să nu cumva să izbucneşti în râs. E scena cea mai importantă, aşa că trebuie să rămâi cu o faţă serioasă tot timpul, chiar dacă o să te mănânce tălpile goale.

Cântăreaţa de jazz nici n-a catadicsit să răspundă. S-a aplecat şi şi-a scos chiloţii. A apucat apoi paharul cu gin, lămâie şi zahăr cu ambele mâini, ca o veveriţă care ţine o nucă, şi s-a aşezat în scaun cu genunchii ridicaţi la piept. Toţi au înţeles că orice încercare de-a mai purta o conversaţie serioasă cu ea avea să fie sortită eşecului. Scaunul ei era lângă cel al lui J, la capătul din dreapta al şirului. Ea şi J, care erau prea beţi şi prea somnoroşi ca să dea altceva decât nişte răspunsuri vagi, au rămas izolaţi de ceilalţi. În timp ce ceilalţi cinci continuau să vorbească despre film, cu Mitsuko în centrul grupului, trupul gol al lui Keiko Sawa s-a răsucit treptat spre dreapta, în direcţia lui J. Într-un târziu, ridicându-şi spatele slab şi fundul gol ca un zid, a pus o barieră între ea şi J şi restul cercului de prieteni. Cineva probabil că aranjase intenţionat cele două scaune puţin separate de celelalte cinci. Toţi ştiau că J şi cântăreaţa de jazz aveau să se aşeze acolo.

— Scena în care fata goală apare dintre statui e cumva un peisaj din infern? a întrebat-o tânărul poet pe Mitsuko.

Trebuia să se pregătească să scrie comentariul.

— Sau e dinainte de căderea în infern?

— E o scenă din infern. Nu e clar? Nu există alte decoruri! Nu ţi-am explicat deja asta de nenumărate ori?

— O fată care se plimbă pe lângă nişte statui cu un păr pubian superb luminat de soare nu mi se pare o scenă din infern.

— Eşti pur şi simplu frustrat.

Tânărul poet a oftat a reproş. S-a consolat spunându-şi că, la urma urmei, nici nu contează ce anume crede el despre infernul mental al acestui cuplu de bogătaşi.

Lemnele din şemineu arseseră deja aproape complet. Ţinând paharul de băutură în mână, cameramanul s-a aplecat deasupra şemineului şi a râcâit focul cu un vătrai încercând să-l stârnească din nou, dar fără rezultat. Aerul din încăpere era cald, însă toţi simţeau nevoia emoţională de a vedea în şemineu flăcări care să ardă viu.

— Mitsuko, nu mai sunt lemne de foc? a întrebat cameramanul ridicându-şi faţa rotundă şi mare care căpătase o culoare urâtă, roşiatică precum cuprul din pricina luminii palide din vatră şi a posturii nefireşti.

— Sigur că mai sunt. Ar trebui să fie stivuite afară, cum ieşi din bucătărie. Asta dacă n-au fost cumva furate de cei din cătunul din golf.

— Auzi, „furate“, tu şi obsesia ta! a spus actorul. Când ţi-a dispărut albumul ăla de artă acum ceva vreme, erai absolut convinsă că eu l-am luat. Eşti obsedată, Mitsuko!

— Nici vorbă. Puştiu, până şi J ştie c-ai furat lucruri de la noi din casă şi le-ai vândut. Te primim în casă pentru că nu ne pasă nici un pic că eşti cleptoman. Dacă n-ai fura de la noi, cum ai face rost de bani de buzunar?

Tânărul actor s-a înfuriat – toată faţa i s-a înroşit, ochii i s-au umplut de lacrimi şi buzele au început să-i tremure. Doar că ăsta era trucul lui actoricesc preferat şi nimeni nu s-a arătat impresionat câtuşi de puţin.

— Poftim?! Mă enervezi, să ştii! Crezi că poţi spune tot ce-ţi trece prin minte, Mitsuko? a ripostat actorul cu o voce plângăcioasă.

Apoi s-a ridicat brusc şi s-a dus la gramofon.

Realizaseră cu toţii că discul cu Lipatti se terminase demult, dar îl ignoraseră. Ascultaseră fâşâitul fără sens şi agitat al acului de parcă ar fi fost un şuierat de vânt. Actorul a pus un alt disc fără să catadicsească să verifice coperta. S-a dovedit a fi nişte dixieland.

— Hai să dansăm, Mitsuko, a spus tânărul actor cu o voce îmbufnată.

Era genul ăla de tânăr încăpăţânat şi instabil emoţional.

— Nu vreau, Puştiu! a răspuns Mitsuko prost dispusă.

Atunci, sora lui J, sculptoriţa, nemaisuportând scena, s-a ridicat în picioare.

Tânărul actor şi sculptoriţa au început să danseze un charleston. Imediat, faţa actorului, prea copilăroasă pentru cei douăzeci de ani ai săi, a strălucit de fericire. În timp ce dansau, femeia de douăzeci şi şapte de ani i-a şters cu palmele urmele de lacrimi de pe obraji. Actorul i-a apucat braţul, l-a încolăcit în jurul gâtului lui şi apoi a îmbrăţişat-o. Au început să danseze în alt stil.

— Ce-ar fi să laşi dansul şi sa aduci nişte lemne de foc? a întrebat Mitsuko.

— Nu vreau, Mitsuko, a răspuns actorul ţâfnos, făcând-o pe femeia din braţele lui să râdă.

— Las’ că mă duc eu, a intervenit tânărul poet. Am nevoie de cheie să ies din bucătărie?

— Cred că-i în broască.