© 2014 by Editura Polirom, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4678-4

ISBN PDF: 978-973-46-4679-1

ISBN print: 978-973-46-4189-5

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Arztsamui/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JACK KEROUAC (Jean Louis Kerouac, 1922-1969) s-a născut în Lowell, Massachusetts, într-o familie canadiano-franceză. La terminarea liceului obţine o bursă la Columbia University şi pleacă la New York împreună cu toată familia, dar în scurtă vreme îşi întrerupe studiile şi se înrolează în Marina Militară. În timpul celui de-al Doilea Război Mondial viitorul scriitor este lăsat la vatră, considerîndu-se că ar avea un comportament schizoid. Lucrează o perioadă în Marina Comercială, apoi porneşte într-un şir de călătorii în Statele Unite şi Mexic. Primul său roman, The Town and the City, apare în 1950, în timp ce romanul On the Road (Pe drum), incluzînd numeroase elemente autobiografice, considerat adesea marca „generaţiei beat”, a fost publicat abia în 1957 (Polirom, 2003, 2009, 2012). Printre cărţile publicate ulterior de Jack Kerouac se numără The Dharma Bums (Vagabonzii Dharma, 1958; Polirom, 2009), Tristessa (1960), Big Sur (1962), Visions of Gerard (1963). După moartea sa au mai fost publicate cîteva volume reprezentative, dar rămase în manuscris, printre care And the Hippos Were Boiled in Their Tanks (Şi hipopotamii au fiert în bazinul lor), scris în 1945 împreună cu William S. Burroughs şi apărut în 2008 (Polirom, 2009), şi The Sea Is My Brother (Oceanul e fratele meu), scris în 1942 (Polirom, 2012).

Buddha înseamnă „cel trezit”.

Pînă de curînd, cei mai mulţi îl considerau pe Buddha o siluetă rococo şezînd, un grăsan zîmbăreţ şi pîntecos, aşa cum este reprezentat în milioane de suvenire pentru turişti şi statuete ieftine de aici, din lumea occidentală. Oamenii nu ştiau că Buddha a fost în realitate un prinţ frumos care a început dintr-odată să mediteze în palatul tatălui său, uitîndu-se prin fetele care dansau ca şi cum ele nici nu ar fi existat, la vîrsta de 29 de ani, pînă cînd, în cele din urmă, a dat din mîini a lehamite şi a plecat în pădure pe calul său de război, şi-a tăiat cu sabia părul lung şi auriu, s-a aşezat alături de oamenii sfinţi din India vremii lui şi a murit la 80 de ani, un rătăcitor uscăţiv şi venerabil ce colindase drumuri străvechi şi păduri în care trăiau elefanţi. Acest om nu a fost vreun haplea de care să facem mişto, ci un profet serios şi tragic, un Isus Christos al Indiei şi aproape al întregii Asii.

Adepţii religiei pe care a întemeiat-o el, budismul, religia Marii Treziri din visul existenţei, numără astăzi sute de milioane de oameni. Puţini oameni americani şi occidentali şi-au dat seama de amploarea şi profunzimea sistemului religios din Orient. Puţini ştiau că Burma, Coreea, Siamul, Tibetul, Japonia şi China precomunistă sînt ţări predominant budiste, aşa cum Statele Unite, Anglia, Franţa, Italia şi Mexic sînt ţări predominant creştine.

Tînărul acesta care nu a putut fi ispitit de un harem de fete minunate din cauza înţelepciunii marii lui melancolii era Gautama, născut Siddhartha în 563 î.e.n., prinţ al clanului Sakya din districtul Gorakhpur din India. Mama lui, al cărei nume era, în mod curios, „Maya”, ceea ce în sanscrită înseamnă „magie”, a murit la naşterea lui. A fost crescut de mătuşa lui, Prajapati Gautami. În tinereţe nu îl întrecea nimeni la exerciţiile fizice şi călărit, aşa cum se cuvine unui membru al castei războinicilor, Kşatriya. Legenda vorbeşte despre o competiţie senzaţională în care el i-a întrecut pe toţi ceilalţi prinţi pentru a obţine mîna lui Yasodhara.

S-a căsătorit la 16 ani cu prinţesa Yasodhara, care i-a dăruit un fiu, pe Rahula. Tatăl lui, maharajahul Suddhodhana, îl iubea ca pe ochii din cap şi s-a sfătuit cu miniştrii lui încercînd să găsească mijlocul de a-i face pe plac şi a-i abate gîndurile de la tristeţea profundă care creştea tot mai mult în sufletul lui pe măsură ce se apropia de 30 de ani. Într-o zi, în timp ce străbătea grădinile regale în trăsură, prinţul a zărit un bătrîn mergînd împleticit pe drum.

— Ce fel de om este acesta? Cu părul alb şi adus de spate, cu ochii înceţoşaţi şi trupul ofilit, ţinînd în mînă un băţ de care să se sprijine cînd merge? Trupul lui s-a uscat dintr-odată de la arşiţă sau aşa s-a născut?… Întoarce repede trăsura, să mergem înapoi. Cu gîndul mereu la bătrîneţea care se apropie, ce plăceri îmi mai pot oferi acum aceste grădini, anii vieţii mele zburînd iute ca vîntul; întoarce trăsura şi du-mă pe dată la palat.

Apoi, la vederea unui mort care era purtat către catafalcul său din apropiere:

— Cei din alai sînt copleşiţi de durere, smulgîndu-şi părul şi bocind de ţi se rupe inima de milă… Este acesta singurul mort sau mai sînt şi alţii pe lume? O, oameni lumeşti! a strigat tînărul şi nefericitul prinţ. Pretutindeni vezi trupul transformat în ţărînă, însă pretutindeni traiul e cu atît mai nepăsător; inima nu este nici lemn, nici piatră lipsită de viaţă şi totuşi ea crede că nu TOTUL ESTE PIERITOR…

În noaptea aceea, din porunca regelui, care aflase despre această întîmplare, Udayi, ministrul regelui, le-a pus pe fete să îl ademenească pe prinţul Siddhartha cu farmecele lor. Acestea au încercat să îl ispitească făcînd multe mişcări încîntătoare, lăsînd să le cadă leneş mătăsurile de pe umeri, unduindu-şi braţele, arcuindu-şi sprîncenele, dansînd provocator, mîngîindu-i încheieturile mîinilor, unele chiar prefăcîndu-se că roşesc, derutate, scoţînd trandafiri de la sîn şi strigînd:

— Ah, acesta este al tău sau al meu, tinere prinţ?

Dar prinţul, care acum înţelegea ce înseamnă suferinţa, a rămas stană de piatră. La miezul nopţii fetele, epuizate, adormiseră pe divanuri şi perne. Doar prinţul mai era treaz.

— Nu e vorba că aş fi nesimţitor faţă de frumuseţe, i-a spus el ministrului mohorît şi întrebător, sau că nu cunosc forţa bucuriilor umane, ci doar că văd în toate semnul schimbării; prin urmare, am inima tristă şi grea; dacă aş şti negreşit că toate acestea durează, fără relele bătrîneţii, bolii şi morţii, atunci m-aş înfrupta şi eu pe deplin din iubire; şi nu aş afla lehamite sau tristeţe niciodată. Dacă vei face în aşa fel ca frumuseţea acestor femei să nu se schimbe şi să nu se ofilească în viitor, atunci, chiar dacă bucuria iubirii ar putea avea şi ea răul ei, ea ar înrobi totuşi spiritul. Să ştii că alţii îmbătrînesc, se îmbolnăvesc şi mor, asta ar fi de ajuns pentru a lipsi asemenea bucurii de orice satisfacţie: dar cu atît mai mult în propriul caz (ştiind asta) ar fi spiritul copleşit de nemulţumire; să ştii că astfel de plăceri sfîrşesc în putreziciune, ca şi trupul tău; dacă, lăsînd asta la o parte, oamenii se lasă copleşiţi de puterea iubirii, soarta lor este într-adevăr asemenea celei a animalelor. Nu înseamnă decît a seduce pe cineva cu o minciună găunoasă. Vai! Vai! Udayi! La urma urmei, acestea sînt marile griji; durerea naşterii, bătrîneţea, boala şi moartea; această suferinţă e cea de care trebuie să ne temem; ochii văd cum toate lucrurile intră în declin şi totuşi inima găseşte bucurie în a le urma. Vai! Vai ţie, lume! Ce hău al neînţelegerii, întunecat şi neştiutor!

Şi a rostit acest jurămînt:

— Voi căuta acum o lege nobilă, aparte de căile lumeşti cunoscute oamenilor. Voi lupta cu boala, bătrîneţea şi moartea şi voi sta împotrivă răului adus de acestea asupra oamenilor.

Pentru a face asta, el s-a hotărît să părăsească palatul pentru totdeauna şi să meargă să mediteze în singurătatea pădurii, aşa cum era obiceiul în acele vremuri ale religiei naturale.

Şi i-a arătat lui Udayi fetele care dormeau, căci acestea nu mai erau frumoase fără trucurile lor lamentabile: sforăiau, întinse în tot felul de poziţii neatrăgătoare, acum părînd nişte simple surori demne de milă de pe pămîntul acesta ars de suferinţă.

Cînd regele a auzit de decizia fiului său de a pleca de acasă şi de a apuca drumul unei vieţi sfinte, a protestat, lăcrimînd. Dar tînărul monarh a spus:

— Ah! Nu îmi pune piedici în cale; fiul tău sălăşluieşte într-o casă cuprinsă de flăcări, vrei cu adevărat să îl împiedici să plece? E de înţeles că vreau să îmi limpezesc îndoielile, cine ar putea opri un om să caute lămuriri?

Şi a lăsat clar de înţeles că mai degrabă şi-ar curma singur viaţa decît să fie obligat prin datoria lui filială să continue să trăiască în ignoranţă.

Văzîndu-l pe tatăl lui că plînge, prinţul s-a hotărît să plece în timpul nopţii. Nu doar maharajahul, ci şi frumoasa prinţesă Yasodhara îl implorau să nu renunţe la datoriile şi responsabilităţile domniei şi ale vieţii conjugale. Cu capul în poala lui Yasodhara, el s-a întristat, ştiind cîtă durere avea să-i aducă acesteia renunţarea lui la tot. Şi s-a gîndit: „Iubitoarea mea mamă m-a purtat în pîntece cu adîncă afecţiune, iar apoi, după ce m-a născut, a murit, nefiind lăsată să mă hrănească. Unul viu, celălalt mort, am luat-o pe căi diferite; unde o fi ea acum? Aşa cum în sălbăticie, într-un copac înalt, toate păsările care trăiesc cu perechea lor se adună seara şi se împrăştie dimineaţa, la fel sînt şi despărţirile lumii acesteia”. Privindu-şi fiul de 3 ani, Rahula, i-au răsărit în minte gîndurile pe care avea să le rostească mai tîrziu: „Puneţi-i numele Rahula, «legătură», căci iată încă o legătură pe care trebuie să o rup”.

Lui Kandaka, slujitorul lui, i-a spus în toiul nopţii, cînd totul era pregătit:

— Pune şaua pe calul meu şi adu-l repede aici. Vreau să ajung în oraşul fără moarte; inima mea este statornicită dincolo de orice schimbare, sînt hotărît şi legat de un legămînt sacru.

Călare pe cai, au ieşit în linişte pe poarta palatului regal. Privind o dată în urmă, prinţul a strigat, tremurînd:

— Dacă nu voi scăpa de naştere, bătrîneţe şi moarte, nu voi mai călca niciodată pragul acesta.

Stăpînul şi slujitorul au străbătut călare pădurea întunecată. În zori, ajungînd într-un loc, au descălecat şi s-au odihnit.

— M-ai adus cu bine pînă aici! a spus prinţul mîngîindu-şi calul.

Iar slujitorului său:

— M-ai urmat totdeauna atunci cînd plecam călare şi îţi port o mare recunoştinţă – nu te-am cunoscut altfel decît ca pe un om cu inima curată –, dar nu te pot ţine în loc cu prea multe vorbe, aşa încît îngăduie-mi să îţi spun de-a dreptul că aici drumurile noastre se despart: ia dar calul meu şi fă cale-ntoarsă; căci eu, în noaptea lungă ce a trecut, am ajuns în locul acela pe care îl căutam!

Văzînd că slujitorul nu se îndura deloc să plece, prinţul i-a dat o bijuterie.

— Ah, Kandaka, ia nestemata asta, întoarce-te la tatăl meu şi aşaz-o cuviincios la picioarele lui, ca să priceapă cît de legată se simte inima mea de el: iar apoi cere-i regelui, din partea mea, să îşi înăbuşe orice simţăminte de iubire şi spune-i că, pentru a scăpa de naştere, bătrîneţe şi moarte, eu am intrat în pădurea sălbatică a disciplinei dureroase; nu că aş putea dobîndi o naştere cerească, nici că am inima împietrită sau că am vreo pricină de amărăciune, ci numai deoarece caut calea evadării supreme. Chiar străbunii mei, regi biruitori, gîndind că tronul lor este statornicit şi de neclintit, mi-au lăsat moştenire bogăţiile lor regeşti; eu, care gîndesc numai la religie, le-am dat cu totul la o parte; mă bucură că am căpătat o bogăţie religioasă. Iar dacă vei spune că sînt tînăr şi crud şi că nu a venit vremea pentru a căuta, află că o vreme nepriincioasă pentru a căuta adevărata religie nu se află; vremelnicia şi nestatornicia, ura faţă de moarte, acestea ne urmează întotdeauna, astfel că eu îmbrăţişez ziua de azi, încredinţat că ceasul acesta e numai bun pentru a-mi începe căutările.

Sărmanul Kandaka a izbucnit în plîns.

— Dar nu te mîhni acum, tu singur eşti acela care poţi să îţi găseşti alinare; toate fiinţele, fiecare în felul ei, care pretind în mod nesăbuit că toate lucrurile sînt neschimbătoare m-ar înrîuri astăzi să nu îmi părăsesc neamul şi rubedeniile; dar, atunci cînd voi muri şi voi fi numai o nălucă, în ce fel vor putea să mă ţină lîngă ele?

Acestea erau cuvinte pe care te-ai fi aşteptat să le auzi de la un Înţelept uimitor şi pur, însă, rostite de buzele unui prinţ tînăr şi blînd, ele erau ca nişte pietre pe inima celor care îl iubeau şi care tînjeau să îi facă pe plac. Dar nu exista altă cale; legătura lui cu lumea trebuia ruptă.

— Încă de la începuturi oamenii au făcut greşeala asta, a spus el, legîndu-se de alţi oameni şi prin legături de iubire, iar apoi, ca atunci cînd te trezeşti dintr-un vis, totul se risipeşte. Poţi să spui tuturor vorbele acestea ale mele: „După ce voi fi scăpat de oceanul trist al naşterii şi morţii, abia apoi mă voi întoarce iar; dar sînt hotărît, dacă nu voi găsi ceea ce caut, trupul meu va pieri în sălbăticia munţilor”.

Apoi şi-a scos sabia sclipitoare, şi-a tăiat minunatul păr auriu şi a legat sabia împreună cu nişte bijuterii de şaua calului său de război, iute de picior:

— Ţine-te după Kandaka. Nu lăsa tristeţea să te cuprindă, sînt cu adevărat mîhnit din pricină că te pierd, bravul meu armăsar. Ţi-ai făcut datoria cu prisosinţă: te vei bucura îndelung de o păsuială a naşterii celei rele.

Şi i-a trimis de acolo, pe slujitor şi pe cal, rămînînd singur în pădure, cu capul descoperit, cu mîinile goale, asemenea unui zeu vajrayanist aşteptînd pregătit, însă deja victorios.

„Podoabele mele au dispărut acum pentru totdeauna, nu mi-au mai rămas decît aceste veşminte de mătase, care nu se potrivesc cu viaţa de pustnic.”

Tocmai atunci trecea pe acolo un om îmbrăcat în nişte haine zdrenţuite. Gautama i-a strigat:

— Haina aceea a ta îmi place foarte mult, de parcă nu ar fi murdară, aşa că îţi dau veşmîntul meu în schimbul ei.

Omul, pe care Gautama l-a luat drept vînător, era de fapt un pustnic religios sau rishi, un Înţelept, un muni. Prinţul a bănuit aceasta imediat ce au făcut schimb de haine.

— Acest veşmînt nu este unul obişnuit! Nu este cel purtat de un mirean.

Apoi a plecat mai departe. Mai tîrziu i s-a făcut foarte foame. Conform străvechii tradiţii, cum se dedicase unei vieţi de pribeag, a cerşit pentru prima dată mîncare din uşă în uşă, umblînd printre colibele cu acoperişuri de paie ale satului. Cum fusese prinţ, era obişnuit cu cele mai bune mîncăruri pregătite de bucătarii de la curte, astfel că acum, cînd a gustat din aceste merinde sărace primite de pomană, i-a venit instinctiv să le scuipe. Şi-a dat seama imediat cît de lamentabilă era această purtare şi s-a forţat să mănînce tot ce avea în bol. Nimic din ce i se dădea de pomană, chiar dacă era rău la gust, nu trebuia niciodată dispreţuit. Viaţa religioasă dedicată căutării păcii supreme, care avea acea savoare unică a realităţii, era cel mai bun condiment. După ce îşi eliberase inima şi spiritul de legăturile lumeşti, nu era acum momentul să se lege de gustul pe care îl simţea pe limbă. După ce şi-a potolit foamea cu merindele acelea sărace, descurajat, dar voios, el, care purtase veşminte de mătase şi ai cărui slujitori îi ţineau deasupra capului o umbrelă albă, a plecat mai departe îmbrăcat în zdrenţe, sub razele arzătoare ale soarelui, în singurătatea junglei.

A întrebat şi a cutreierat peste tot, căutîndu-l pe vestitul ascet Alara Kalama, despre care auzise atîtea şi care avea să fie învăţătorul său. Alara Kalama îşi expunea învăţătura numită „tărîmul nimicniciei” şi practica automortificarea pentru a dovedi că se eliberase de trup. Tînărul nou muni al clanului Sakya a făcut şi el la fel, cu zel şi energie. Mai tîrziu, el le-a povestit discipolilor lui aceste prime experienţe de automortificare.

— Îmi hrăneam trupul cu muşchi, ierburi şi balegă de vacă, cu fructe sălbatice şi rădăcini din junglă, mîncînd doar fructele căzute din copaci. Purtam veşminte de cînepă şi din păr, cîrpe murdare luate din capele mortuare, zdrenţe din grămezile de gunoi. Mă înveleam cu piei şi blănuri de animale dacă le găseam aruncate; îmi acopeream goliciunea cu smocuri de iarbă, scoarţă de copac şi frunze, cu un petic din coama sau coada cine ştie cărui animal, cu o aripă de bufniţă. De asemenea îmi smulgeam părul şi barba, luasem obiceiul acela de a-mi smulge din rădăcină firele de păr din cap şi de pe faţă. M-am legat să stau întotdeauna în picioare, niciodată aşezat sau întins. M-am jurat să stau întotdeauna numai ghemuit pe călcîie. Eram „cu un ghimpe în coastă”; cînd mă întindeam ca să mă odihnesc, aveam mereu ghimpi în coaste – mi-am căutat refugiu într-o anumită pădure întunecoasă şi înfricoşătoare şi în acel loc mi-am făcut sălaş. Şi pădurea aceea deasă şi cumplită era aşa de înfricoşătoare, că ţi se făcea părul măciucă dacă intrai acolo fără a-ţi stăpîni simţurile.

Timp de şase ani, împreună cu Alara Kalama şi mai tîrziu cu cei cinci pustnici cerşetori de lîngă Uruvela, în Pădurea Mortificării, cel care avea să devină Buddha a practicat aceste exerciţii inutile şi înfiorătoare, completate de o penitenţă a foamei atît de severă, încît „toate mădularele mele au ajuns subţiri ca nişte trestii ofilite, şoldurile precum copitele cămilei, şira spatelui asemenea unei frînghii vălurite şi, aşa cum se văd căpriorii acoperişului la o casă părăginită, la fel mi se vedeau şi mie coastele de la atîta post. Iar cînd îmi atingeam burta, mîna mea simţea oasele de la şira spinării şi, cînd îmi mîngîiam membrele, părul de pe mîini şi de pe piciore, putrezit la rădăcină, îmi rămînea în palmă”.

În cele din urmă, într-o zi, vrînd să se scalde în Nairanjana, a leşinat în apă şi era cît pe ce să se înece. Şi-a dat seama că această metodă extremă de a găsi mîntuirea nu era decît o altă formă de ignoranţă demnă de milă; şi-a dat seama că era reversul medaliei existenţei, care pe o parte înfăţişa pofta extremă, pe cealaltă postul extrem; concupiscenţă şi aţîţare a simţurilor, pe de o parte, erodînd sinceritatea inimii, şi privaţiuni epuizante şi extreme impuse trupului, pe de altă parte, erodînd şi ele sinceritatea inimii din cealaltă direcţie a aceleiaşi acţiuni arbitrare, ce ignoră cauzele.

— Demne de milă sînt, cu adevărat, asemenea suferinţe! a strigat el cînd şi-a mai venit în fire, după ce a băut o strachină cu lapte de orez adusă de o fată care crezuse că e un zeu.

Ducîndu-se apoi la cei cinci pustnici ascetici, el a predicat în sfîrşit:

— Voi! Să dobîndiţi bucuriile cerului, încurajînd nimicirea formei voastre exterioare, suferind toate felurile de podviguri dureroase şi căutînd totuşi să căpătaţi încă o naştere – căutînd o naştere în cer, pentru a îndura şi alte necazuri, avînd viziuni ale bucuriei ce va să vină, în timp ce inima vi se stinge, slăbită… Ar trebui prin urmare să caut mai degrabă tăria trupului, bînd şi mîncînd pentru a-mi întrema mădularele, odihnindu-mi spiritul cu mulţumire. Odată spiritul meu odihnit, mă voi bucura în linişte de autocontrol. Autocontrolul este capcana pentru a atinge extazul; în vreme ce eşti în extaz sesizezi legea cea adevărată, după care urmează eliberarea. Doresc să scap de cele trei lumi – pămîntul, cerul şi iadul deopotrivă. Legea pe care o practicaţi o moşteniţi de la faptele unor învăţători de odinioară, dar eu, dorind să stric toate îmbinările, caut o lege care nu cunoaşte nici un astfel de accident. Şi, prin urmare, nu mai pot întîrzia mult în acest crîng cu vorbe zadarnice.

Cerşetorii au fost şocaţi şi au spus că Gautama se lăsase păgubaş. Dar Sakyamuni, numind metoda lor „încercarea de a lega aerul nod”, a încetat să mai fie un tapasa care se chinuia singur, devenind un rătăcitor paribbijaka.

În călătoriile lui, a auzit despre suferinţa tatălui său, încă îndurerat după şase ani, şi inima lui blîndă a simţit o iubire şi mai mare.

— Dar, i-a spus el celui de la care aflase aceasta, totul este asemenea unui vis, care se risipeşte pe dată… Să îi iubeşti pe cei de-un sînge cu tine, să fii legat mereu, să ţi se slăbească legăturile mereu – cine poate să plîngă destul asemenea dezuniri? Toate lucrurile care există în timp trebuie să piară… Pentru că, aşadar, moartea pătrunde în tot timpul, dacă scapi de moarte timpul va dispărea… Voiţi să mă faceţi rege… Gîndind cu nelinişte la forma exterioară, spiritul se moleşeşte… Palatul minunat şi somptuos împodobit îl privesc ca fiind cuprins de flăcări; cele o sută de feluri de bucate alese ale cuhniei divine, drept amestecate cu otrăvuri nimicitoare. Şi Regii cei glorioşi, scîrbiţi şi mîhniţi, ştiu că daraverile cîrmuirii unui regat nu pot fi asemuite cu tihna unei vieţi religioase. Scăparea se înfiripă din linişte şi tihnă. Regalitatea şi salvarea, mişcarea şi tihna nu pot fi unite. Spiritul meu nu este nesigur; rupînd cîrligul ce mă ţintuia cu momeala legăturilor, cu o hotărîre neprefăcută, am plecat de acasă.

— Urmaţi legea pură a abnegaţiei, le-a predicat el pe drum altor pustnici. Chibzuiţi la ceea ce s-a spus în vechime. Păcatul este pricina suferinţei.

Marele Asvaghosa îl descrie pe Buddha, în această etapă:

Cu pasul egal şi nepăsător, el intra în oraş şi cerşea de-ale gurii, cum făceau toţi marii pustnici, cu înfăţişarea voioasă şi spiritul netulburat, deloc îngrijorat că i se oferă mult sau puţin de pomană; orice primea, scump sau sărăcăcios, el punea merindele în strachină, apoi se întorcea în pădure şi, după ce mînca şi bea apă de la izvor, se aşeza voios pe muntele fără pată.

Şi le vorbea regilor şi îi convertea.

— Bogăţia unei ţări nu înseamnă o vistierie mereu plină, ci ceea ce se dă din milă, i-a spus el regelui Bimbisara al Magadhei, care venise la el în pădure pentru a-l întreba de ce ar renunţa la foloasele domniei un om de os regesc. Mila se risipeşte, dar nu aduce nici o părere de rău.

Dar regele voia să ştie de ce un înţelept, care cunoştea aceste porunci preţioase referitoare la domnie, ar renunţa la tron şi s-ar lipsi de plăcerile vieţii la palat.

— Mă tem de naştere, bătrîneţe, boală şi moarte, astfel că încerc să găsesc o cale sigură de eliberare. Aşa că mă tem de cele cinci dorinţe – dorinţele legate de văz, auz, gust, miros şi atingere –, hoţii schimbători, care le fură oamenilor cele mai alese comori ale lor, făcîndu-i să fie închipuiţi, prefăcuţi şi schimbători – marile piedici, încurcînd mereu calea spre pace. Dacă bucuriile cerului nu merită dobîndite, ce să mai spun de dorinţele oamenilor, cele care stîrnesc setea de iubire sălbatică şi apoi se pierd în plăcere. Asemenea unui rege care domneşte peste tot ce se întinde între cele patru mări, dar continuă să caute dincolo de ele ceva mai mult, la fel este şi dorinţa, pofta trupească; asemenea oceanului nemărginit, ea nu ştie cînd şi unde să se oprească. Dacă te laşi puţin pradă poftei trupeşti, aceasta va creşte iute, asemenea unui copil. Înţeleptul care înţelege amărăciunea durerii stîrpeşte şi înăbuşă răscoalele dorinţei. Ceea ce lumea numeşte virtute este o altă formă a legii suferinţei. Amintindu-şi că toate sînt amăgitoare, înţeleptul nu tînjeşte la ele; acela care doreşte asemenea lucruri doreşte suferinţă. Înţeleptul aruncă apropierea suferinţei ca pe un os putred. Ceea ce înţeleptul nu voieşte regele va trece prin foc şi prin apă pentru a dobîndi, străduindu-se pentru bogăţie ca şi pentru o bucată de carne putredă. În ce priveşte bogăţiile: înţeleptului nu îi place să adune bogăţii, iar mintea să i se umple de gînduri neliniştite, păzindu-se zi şi noapte, asemenea unui om care se teme de un duşman puternic. Ce urzeli dureroase ţes oamenii ca să pună mîna pe bogăţii, greu de dobîndit, uşor de risipit, ca şi ceea ce capeţi în vis; cum poate înţeleptul să adune aşa nimicuri! Asta îl face pe om să fie josnic, şfichiuindu-l şi îmboldindu-l cu o durere pătrunzătoare; pofta trupească îl înjoseşte pe om, îi răpeşte orice speranţă, în timp ce trupul şi sufletul lui se frămîntă toată noaptea. Este asemenea peştelui care rîvneşte la momeala din cîrlig. Lăcomia caută ceva care să o satisfacă, dar durerea nu se risipeşte de tot; căci, tînjind să astîmpărăm aceste dorinţe, nu facem decît să le sporim. Iar după o vreme durerea revine. Chiar dacă un om are zece mii de griji, cu ce îl ajută asta, căci nu facem decît să adunăm în noi nelinişti. Pune dar capăt durerii, astîmpărîndu-ţi dorinţa, oprindu-te de la munca încordată, aceasta este odihna.

Dar regele Bimbisara nu a putut să nu remarce, aşa cum făcuse şi Kandaka, că prinţul clanului Sakya era prea tînăr pentru a renunţa la lume.

— Tu spui că, atunci cînd e tînăr, omul ar trebui să fie vesel şi abia la bătrîneţe să fie religios, dar eu gîndesc că nestatornicia bătrîneţii aduce cu ea pierderea puterii de a fi religios, spre deosebire de dîrzenia şi puterea tinereţii.

Bătrînul rege a înţeles.

— Nestatornicia este marele vînător, bătrîneţea e arcul şi boala, săgeţile, pe cîmpiile vieţii şi morţii ea vînează fiinţe ca şi cum ar vîna căprioare; cînd prinde prilejul, ne ia viaţa; şi atunci cine mai aşteaptă bătrîneţea?

În ce priveşte fermitatea religioasă, el l-a sfătuit pe rege să se ferească de practica sacrificiilor.

— Să distrugi viaţa pentru a cîştiga merit religios, ce iubire poate să aibă un astfel de om? Chiar dacă răsplata unor astfel de sacrificii ar fi de durată, chiar şi pentru asta, un masacru ar fi scandalos; cu atît mai mult atunci cînd răsplata este trecătoare! Cei înţelepţi se feresc să distrugă viaţa! Răsplata viitoare şi roadele promise, acestea sînt diriguite de legi trecătoare şi schimbătoare, asemenea vîntului sau picăturii de rouă care este scuturată de pe firul de iarbă; prin urmare, astfel de lucruri eu le îndepărtez de mine şi caut adevărata eliberare.

Regele şi-a dat seama că era mai important să înţeleagă decît să aibă avere, deoarece prima venea înaintea celeilalte. S-a gîndit: „Dacă voi respecta legea, nu mai rămîne prea mult timp pentru înţelegere”. A devenit un monarh luminat şi un susţinător pe viaţă al lui Gautama.

Gautama a purtat discuţii savante cu pustnici din pădure. Pe Arada Udarama l-a întrebat:

— În ceea ce priveşte bătrîneţea, boala şi moartea, cum se poate scăpa de acestea?

Pustnicul a răspuns că, dacă „eul” era purificat, eliberarea urma imediat. Aceasta era învăţătura străveche despre Sufletul Nemuritor, „Puruşa”, sau Atman, Sufletul Suprem care trece de la o viaţă la alta, devenind din ce în ce mai pur sau din ce în ce mai puţin pur, scopul său suprem fiind sufletul pur din cer. Dar, cu inteligenţa lui sfîntă, Gautama şi-a dat seama că acest „Puruşa” nu era cu nimic mai bun decît o minge ce sare încoace şi încolo în funcţie de circumstanţe concurente, fie în cer, fie în iad, fie pe pămînt, şi, atît timp cît se susţinea această viziune, nu se puteau evita cu adevărat naşterea şi distrugerea prin naştere. Naşterea oricărui lucru înseamnă moartea acelui lucru: iar asta înseamnă descompunere, oroare, schimbare, durere.

Gautama a spus:

— Tu spui că, dacă „eul” este curăţit, adevărata eliberare urmează fără întîrziere; dar, dacă întîlnim o îmbinare a cauzei şi efectului, atunci ne lovim iar de piedicile naşterii; aşa cum germenul din sămînţă, atunci cînd pămîntul, focul, apa şi vîntul par să fi distrus în el principiul vieţii, va reveni totuşi la viaţă atunci cînd va întîlni împrejurări prielnice, fără nici o pricină clară, ci numai datorită dorinţei şi numai ca să moară din nou, la fel şi aceia care au dobîndit această presupusă eliberare, păstrînd astfel ideea de „eu” şi de fiinţe, de fapt nu au dobîndit nici o eliberare finală.

Tînărul sfînt, care se apropia acum de momentul de perfecţiune al înţelepciunii şi compasiunii sale, a văzut toate lucrurile, oameni ce stăteau în crînguri, copacii, cerul, tot felul de viziuni despre suflet, tot felul de euri, ca pe un vid unificat în aer, o floare imaginară, a cărei semnificaţie era unitatea şi indivizibilitatea, toate din acelaşi material oniric, universal şi pur.

El a văzut că existenţa era asemenea luminii unei lumînări: lumina lumînării şi stingerea luminii lumînării erau acelaşi lucru.

A văzut că nu era deloc necesar să se conceapă existenţa vreunui Suflet Suprem, ca şi cum a-i predica entitatea unei mingi, ai face-o să sară încoace şi încolo în funcţie de vînturile Marşului imaginar şi aspru al lucrurilor, toate acestea fiind o dezordine creată mental, ca şi cum cineva care ar visa şi-ar continua coşmarul în mod voit, sperînd să scape de dificultăţile înspăimîntătoare despre care nu îşi dă seama că există doar în mintea lui.

Gautama a văzut pacea nirvanei lui Buddha. Nirvana înseamnă stingere, ca şi cum ai stinge o lumînare suflînd în ea. Dar, deoarece nirvana lui Buddha este dincolo de existenţă şi nu concepe nici existenţa, nici nonexistenţa luminii unei lumînări, a unui suflet nemuritor sau a oricărui alt lucru, ea nu este nici lumina lumînării numite samsara (lumea aceasta), nici stingerea cu o suflare a luminii lumînării numite nirvana (ne-lumea), ci se află dincolo de aceste concepţii arbitrar stabilite.

Nu era satisfăcut de ideea lui Arada că „eul” trebuie limpezit şi purificat pentru a ajunge în cer. El nu vedea nici un „eu” aici. Nimic care să fie purificat. Iar tînjirea de a ajunge în cer nu era decît o activitate din vis. El ştia că, atunci cînd erau văzute din punctul de vedere al adevăratului spirit, toate erau asemenea unor castele magice care pluteau în aer.

— Cuvintele lui Arada n-au putut să-mi meargă la inimă. Trebuie să caut o lămurire mai bună.

Gautama era pe cale să găsească această explicaţie. După cum a spus un scriitor ilustru: „El o căutase în om şi în natură, fără a o găsi, şi iată! Ea era chiar în inima lui!”.

Pustnicul binecuvîntat a mers la Budhgaya. Imediat, străvechiul vis al acelor Buddha din Vechime a pus stăpînire pe el în timp ce privea nobilele crînguri de palmieri, mango şi arbori-ai-zeilor, Ficus religiosa; în după-amiaza unduitoare, a trecut pe sub crengile lor, singur şi uimit, însă avînd în inimă un fel de premoniţie că aici avea să se întîmple ceva măreţ. Gautama, „fondatorul” budismului, nu făcea decît să redescopere străvechea cale pierdută a lui Tathagata (Cel al lui Aşa-cum-este); redeschidea picătura primordială de rouă a lumii; asemenea lebedei milei care coboară spre iazul cu lotuşi şi se lasă pe apă, o mare bucurie l-a copleşit la vederea copacului sub care a ales să se aşeze, ca printr-un acord cu toate tărîmurile lui Buddha, şi a reunit lucrurile lui Buddha care sînt ne-lucruri în vidul intuiţiei sclipitoare din jur, asemenea unor roiuri de îngeri şi bodhisattva ce, ca miriade de fluturi, alunecau la nesfîrşit spre centrul golului, în ADORAŢIE. „Pretutindeni e aici”, a intuit sfîntul. De la un om care se afla acolo, un cosaş, a făcut rost de nişte iarbă curată şi moale, pe care a împrăştiat-o sub copac şi s-a aşezat pe ea; şi-a strîns picioarele sub el, nu la întîmplare, mişcîndu-le într-o parte şi-n alta, ci asemenea zeului Naga, stînd cu spatele drept. „NU MĂ VOI RIDICA DIN ACEST LOC”, a hotărît el în sinea lui, „PÎNĂ CE, ELIBERATĂ DE TOATE LEGĂTURILE, MINTEA MEA NU VA DESCOPERI CUM POATE FI SUPRIMATĂ SUFERINŢA”.