© 2009, 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3522-1

ISBN PDF: 978-973-46-3523-8

ISBN print: 978-973-46-3352-4

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: prelucrare dupã Ernst Ludwig Kirchner (1880-1938), Artist şi model, 1933

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALDOUS HUXLEY (1894-1963) s-a născut în oraşul englez Godalming, comitatul Surrey, într-o familie cu o îndelungată tradiţie intelectuală. În 1908 şi-a început studiile la Eton College, iar după o întrerupere de doi ani (pricinuită de o gravă afecţiune oculară) le-a continuat la Balliol College, Oxford, unde a şi predat pentru scurt timp literatura. Şi-a făcut debutul în 1916, cu volumul de versuri Roata în flăcări (The Burning Wheel). Patru ani mai târziu, în 1920, i-a apărut primul volum de povestiri, Limbo, urmat – la doar un an – de primul roman, Galben de crom (Chrome Yellow). Huxley a publicat de-a lungul vieţii numeroase romane, volume de povestiri, eseuri şi poezii, scenarii de film şi biografii, cărţi de filosofie, jurnale de călătorii şi cărţi pentru copii, fiind considerat unul dintre cei mai reprezentativi şi mai influenţi scriitori ai secolului XX. În 1959, scriitorul a fost distins cu Premiul pentru Merit al Academiei Americane de Arte şi Litere. La Editura Polirom au apărut până în prezent romanele: Minunata lume nouă. Reîntoarcere în minunata lume nouă (2003), Punct contrapunct (2003), Orb prin Gaza (2009), Geniul şi zeiţa (2009), Cântec de lebădă (2010), Insula (2011), Minunata lume nouă (2011), Dans grotesc (2013) şi volumul de eseuri Porţile percepţiei. Raiul şi iadul (2012).

— Problema e că ficţiunea este prea limpede, logică, pe când realitatea n-are niciodată noimă, spuse John Rivers.

— Niciodată? l-am întrebat eu.

— Poate că are din perspectiva lui Dumnezeu, recunoscu el. Dar niciodată dintr-a noastră. Ficţiunea are un caracter unitar, are stil. Faptele reale n-au nici unitate, nici stil. În fond, existenţa nu-i altceva decât o serie de întâmplări nenorocite care se succed una după alta şi fiecare din aceste întâmplări este în acelaşi timp un Thurber¹ şi un Michelangelo, un Mickey Spillane², un Maxwell³ şi un Thomas à Kempis⁴. Criteriul realităţii îl reprezintă irelevanţa ei intrinsecă.

Când l-am întrebat „Raportată la ce?“, a făcut semn cu mâna lui lată şi brună spre rafturile cu cărţi.

— Raportată la Cele Mai Bune Lucruri Gândite şi Scrise vreodată, a declamat el pe un ton ironic-oracular. E destul de ciudat, a continuat el, dar cele mai apropiate de realitate sunt ficţiunile care ar trebui să fie cel mai puţin adevărate. Şi, aplecându-se către bibliotecă, pipăi cotorul unei ediţii ferfeniţă din Fraţii Karamazov. Are atât de puţină noimă încât e aproape reală. Nu acelaşi lucru se poate spune şi despre oricare dintre tipurile de ficţiune academică. Ficţiunea fizicii şi a chimiei. Ficţiunea istoriei. Ficţiunea filozofiei… Îşi îndreptă acuzator degetul de la Dirac⁵ la Toynbee⁶, de la Sorokin⁷ la Carnap⁸. Nu se poate spune nici măcar despre ficţiunea biografică. Iată ultimul exemplu al acestui gen.

De pe masa de lângă el luă un volum cu o supracopertă lucioasă, albastră şi îl ţinu ridicat, să văd despre ce e vorba.

— Viaţa lui Henry Maartens, am citit eu cu glas tare, cu un interes ce nu-l depăşea pe acela acordat unui nume proverbial.

Pe urmă mi-am adus aminte că, pentru John Rivers, acest nume reprezentase ceva mai mult, cu totul altceva decât un nume de pomină.

— Ai fost discipolul lui, nu-i aşa?

Rivers dădu din cap fără un cuvânt.

— Iar asta e biografia lui oficială?

— Ficţiunea lui oficială, mă corectă el. Imaginea de neuitat a savantului de melodramă – cunoşti genul –, ţâncul tembel cu un intelect uriaş; geniul bolnav ce înfrunta plin de curaj obstacole enorme; gânditorul solitar care era, totuşi, un familist plin de afecţiune; profesorul mereu cu capul în nori, dar cu o inimă de aur. Din păcate, faptele n-au fost chiar atât de simple.

— Vrei să spui că în carte sunt şi inexactităţi?

— Nu, tot ce scrie acolo e adevărat – până la un punct. În rest, sunt numai aiureli – sau mai curând lucruri inexistente. Şi poate, adăugă el, poate că aşa şi trebuie să fie. Poate că realitatea totală este întotdeauna prea jenantă pentru a fi consemnată, prea lipsită de noimă sau prea oribilă ca să rămână neficţionalizată. Cu toate astea, e de-a dreptul exasperant dacă se întâmplă să cunoşti cum au stat lucrurile în realitate; ba e de-a dreptul o insultă să fii fraierit cu o melodramă de duzină.

— Vasăzică ai de gând să faci lumină în povestea asta? mi-am dat cu părerea.

— Pentru publicul larg? Doamne fereşte!

— Atunci pentru mine. În particular.

— În particular, m-a îngânat el. La urma urmei, de ce nu? spuse dând din umeri şi zâmbind. O mică orgie a amintirilor, în cinstea uneia din rarele tale vizite.

— Dacă te-ar auzi cineva, ar crede că ai de gând să vorbeşti despre vreun drog periculos.

— Dar chiar este un drog periculos, răspunse el. Îţi afli refugiul în amintiri exact ca în gin sau amitalul de sodiu⁹.

— Uiţi că sunt scriitor de meserie şi Muzele sunt fiicele Memoriei, i-am întors-o eu.

— Iar Dumnezeu, adăugă el repede, nu este fratele lor. Dumnezeu nu este fiul Memoriei; El este fiul Experienţei Nemijlocite. Nu poţi adora un spirit întru spirit dacă n-o faci în prezent. Întoarcerea la trecut poate fi literatură de calitate. Ca filozofie, nu te ajută cu nimic. Timpul Regăsit e Paradisul Pierdut, iar Timpul Pierdut înseamnă Paradisul Regăsit. Morţii cu morţii, viii cu viii. Dacă vrei să trăieşti fiecare clipă pe măsură ce ţi se înfăţişează, trebuie să mori cu fiecare clipă care trece. Acesta-i lucrul cel mai important pe care l-am învăţat de la Helen.

Rostirea acestui nume mi-a evocat un chip tânăr, palid, încadrat de o coamă bogată de păr brun, o coafură aproape egipteană – după cum mi-a evocat şi marile coloane aurii de la Baalbek, cu cerul albastru şi zăpezile Libanului întinzându-se în fundal. Pe vremea aceea mă îndeletniceam cu arheologia şi tatăl lui Helen era şeful meu. La Baalbek îmi refuzase ea cererea în căsătorie.

— Dacă s-ar fi măritat cu mine, aş fi învăţat şi eu acest lucru?

— Helen a pus în practică tot ceea ce s-a abţinut dintotdeauna să proclame, mi-a răspuns Rivers. Era greu să nu înveţi ceva de la ea.

— Şi ce s-ar fi întâmplat cu scrisul meu, ce s-ar fi întâmplat cu fiicele Memoriei?

— S-ar fi găsit o cale care să-mpace cele două lumi.

— Un compromis?

— O sinteză, o a treia cale care să le însumeze pe celelalte două. În realitate, fireşte, nu poţi să profiţi din plin de o lume dacă, între timp, n-ai învăţat să profiţi şi de cealaltă. Helen s-a bucurat de viaţă chiar şi când era pe moarte.

În loc de Baalbek, am revăzut cu ochii minţii campusul universitar de la Berkeley, iar în locul coamei de păr negru ce se legăna fără sunet mi-au apărut dinaintea ochilor nişte bucle grizonante; trăsăturile unei femei ajunse în pragul bătrâneţii au luat locul acelui chip de fată. Pesemne că era bolnavă încă de pe-atunci, mi-am zis în sinea mea.

— Când a murit, eram la Atena, am spus cu glas tare.

— Îmi amintesc. Aş vrea să fi fost şi tu aici, adăugă el imediat. De dragul ei – a ţinut foarte mult la tine. Şi, desigur, şi de dragul tău. Să mori e o artă, iar la vârsta noastră s-ar cuveni s-o învăţăm şi noi. Îţi e de folos să fi văzut pe cineva care chiar a ştiut cum să moară. Helen a ştiut să moară, fiindcă a ştiut şi să trăiască – să trăiască aici şi-acum şi întru slava lui Dumnezeu. Iar asta presupune, în mod necesar, să mori pentru timpul prezent şi pentru ziua de mâine şi pentru micuţul tău eu mizerabil. Asta în timp ce-ţi trăieşti viaţa aşa cum s-ar cuveni s-o trăieşti. Helen murea zi de zi, în rate. Când a sosit clipa socotelii finale, n-a mai avut, practic, nimic de plătit. Întâmplător, continuă Rivers după o scurtă pauză, şi eu am fost la un pas de socoteala finală primăvara trecută. De n-ar fi existat penicilina, n-aş mai fi fost acum aici. M-a ajuns pneumonia, prietena bătrânilor. În ziua de azi există metode de resuscitare, aşa că te poţi bucura mai departe de arterioscleroza sau cancerul tău la prostată… Aşa că, vezi tu, totul e pe de-a-ntregul postum. Toţi au murit, în afară de mine, iar eu o duc de pe o zi pe alta. Dacă aş face lumină, ar fi ca şi cum o stafie ar vorbi despre alte stafii. Şi, oricum, suntem în Ajunul Crăciunului; aşa că o poveste cu stafii e tocmai nimerită. În plus, suntem prieteni de când lumea şi chiar dacă te-ai folosi de informaţii ca să scrii un roman, mai contează oare cu adevărat?

Se însenină şi pe faţa lui lată şi zbârcită se aşternu o expresie de afecţiune amestecată cu ironie.

— Dacă ar conta nu aş face-o, l-am asigurat eu.

De data asta izbucni în râs.

— „Jurămintele cele mai categorice sunt paiele ce înteţesc focul din vine“, cită el. Mai degrabă mi-aş lăsa fiicele pe mâna lui Casanova decât să-mi încredinţez secretele unui romancier. Focurile literare sunt mai învăpăiate decât cele sexuale. Iar jurămintele literare sunt mai fragile decât cele matrimoniale sau cele monastice.

Am încercat să-l conving că se înşală, dar a refuzat să mă asculte.

— Dacă aş vrea să păstrez secretul, nu ţi l-aş spune, zise el. Dar când o să publici romanul, te rog să nu uiţi obişnuita notă de subsol. Ştii tu – orice asemănare cu vreo persoană în viaţă sau decedată este pur întâmplătoare. Pur! Şi-acum, să ne întoarcem la familia Maartens. Am undeva o fotografie. Şi, ridicându-se de pe scaun, se duse la birou şi deschise un sertar. Noi toţi la un loc – Henry, Katy, copiii şi cu mine. Şi nu ştiu prin ce minune, adăugă el după ce răscoli o clipă hârtiile din sertar, poza e exact acolo unde trebuie să fie.

Îmi înmână o fotografie mărită, ştearsă, ce înfăţişa trei adulţi stând în faţa unei case de vacanţă din lemn – un ins mărunţel, cu părul alb şi nasul acvilin, un vlăjgan tânăr în cămaşă, iar între ei, la mijloc, o walkirie superbă, blondă, cu umeri largi şi sâni planturoşi, râzând cu gura până la urechi în ţinuta ei nepotrivită, o fustă lungă, îngustată spre glezne. La picioarele lor şedeau doi copii, un băieţel de nouă-zece ani şi surioara lui mai mare, cu părul prins într-o codiţă.

— Ce bătrân pare! a fost prima mea reacţie. Destul de bătrân să fie bunicul copiilor săi.

— Şi destul de infantil pentru ca, la cincizeci şi şase de ani, să fie băieţelul lui Katy.

— Iată un incest complicat.

— Dar a mers, stărui Rivers, a mers atât de bine încât a ajuns o simbioză firească. El se nutrea cu ea. Iar ea se afla acolo ca să aibă el cu ce se nutri – era maternitatea întruchipată.

M-am uitat încă o dată la fotografie.

— Ce combinaţie fascinantă de stiluri! Maartens e de-a dreptul gotic. Nevastă-sa e o eroină wagneriană. Copiii descind direct din doamna Molesworth¹⁰. Iar tu, tu…

M-am uitat la figura lată, aspră, ce mă privea din cealaltă parte a şemineului, apoi din nou la fotografie.

— Am uitat cât de frumos erai în tinereţe. O copie romană după o sculptură de Praxitele.

— N-ai putea să mă faci original? mă imploră el, la care eu am clătinat din cap.

— Uită-te şi tu la nasul ăsta, am zis. Uită-te cum e modelată bărbia. Asta nu-i Atena; e Herculaneum. Din fericire, pe fete nu le interesează istoria artei. Când venea vorba de dragoste, erai un veritabil zeu grec.

Rivers schiţă un zâmbet amar.

— Oi fi arătat cum zici tu, spuse el. Dar dacă îţi închipui că puteam să şi joc rolul ăsta… Clătină din cap. N-am avut parte de vreo Leda, o Dafne, o Europa. Pe vremea aia, ţii minte, încă eram produsul brut al unei educaţii deplorabile. Eram fiul unui preot luteran şi, de la doisprezece ani încolo, singura consolare a unei mame rămase văduvă. Da, singura ei consolare, în ciuda faptului că se considera o creştină pioasă. Micul Johnny se clasa peste tot primul, al doilea, al treilea; Dumnezeu nu era decât un concurent din coada clasamentului. Şi, desigur, singura consolare n-a avut de ales, a trebuit să devină fiul model, elevul-vedetă, neobositul câştigător de burse şcolare, care a dat în brânci la colegiu şi la cursurile postuniversitare, fără pic de timp liber pentru ceva mai subtil decât fotbalul american sau corurile universitare ori mai educativ decât predicile săptămânale ale reverendului Wigman.

— Bine, dar fetele îţi permiteau să nu le bagi în seamă? Cu o figură ca a ta? l-am întrebat arătând spre sportivul cu cârlionţi din fotografie.

Rivers rămase o vreme tăcut, apoi îmi răspunse la întrebare cu o altă întrebare:

— Ţi-a spus vreodată mama ta că cel mai frumos cadou de nuntă pe care îl poate face un bărbat miresei este propria lui virginitate?

— Din fericire, nu.

— Ei bine, a mea mi-a spus. Ba mai mult, a făcut-o în genunchi, în timpul unei rugăciuni ad-hoc. Se dădea în vânt după rugăciunile ad-hoc, adăugă el în treacăt. Mai ceva decât taică-meu. Frazele se succedau mai fluent, limba îi era mai convingător pseudo-arhaică. Ştia să discute situaţia noastră financiară ori să mă mustre atunci când îmi era silă să mă ating de budinca de tapioca, folosind chiar expresiile din Epistola Sfântului Pavel către Evrei. Prestaţia ei era de-a dreptul uimitoare la capitolul virtuozitate lingvistică. Din păcate, nu i-o puteam judeca în termenii respectivi. Interpreta era chiar mama, iar ocazia, solemnă. Tot ce se rostea cât timp îi vorbea lui Dumnezeu trebuia tratat cu o seriozitate religioasă. Mai ales atunci când avea legătură cu marele subiect ce nu putea fi menţionat. Mă crezi sau nu, la douăzeci şi opt de ani încă aveam cadoul acela de nuntă pregătit pentru o mireasă ipotetică.

Urmă o pauză.

— Bietul meu John, am zis în cele din urmă.

Clătină din cap.

— De fapt, biata mama. Ea s-a îngrijit să meargă totul şnur. Mai întâi o funcţie de preparator la vechea mea universitate, apoi una de asistent, în cele din urmă una de profesor plin. Nu era nevoie să mai plec vreodată de acasă. Iar atunci când făceam patruzeci de ani, avea să-mi aranjeze o căsătorie cu o minunată fată luterană, care s-o iubească ca pe propria ei mamă. Slavă Domnului, praful s-a ales de toate planurile astea legate de John Rivers. Îndurarea lui Dumnezeu urma să se arate – cu mari dificultăţi, după cum avea să reiasă ulterior. Într-o dimineaţă superbă, la câteva săptămâni după ce îmi luasem doctoratul, am primit o scrisoare de la Henry Maartens. La data aceea se afla în St. Louis, făcea cercetări în domeniul atomic. Avea nevoie de încă un asistent cercetător, profesorul meu mă lăudase, nu-mi putea oferi decât un salariu scandalos de mic – însă n-aş fi interesat de oferta lui? Pentru un tânăr fizician, asta însemna şansa vieţii lui. Pentru sărmana mea mamă, a însemnat sfârşitul tuturor speranţelor. S-a rugat din suflet, în agonie. Spre cinstea ei, Dumnezeu a sfătuit-o să mă lase să plec. Peste zece zile un taxi m-a depus la uşa familiei Maartens. Ţin minte că m-am oprit în prag, scăldat într-o sudoare rece, încercând să-mi adun curajul să sun la uşă. Parcă eram un şcolar certat cu disciplina chemat în biroul directorului. Prima reacţie de entuziasm pricinuită de norocul ce dăduse peste mine îmi trecuse de mult, iar în ultimele zile petrecute acasă şi în ceasurile nesfârşite ale călătoriei mele nu mă gândisem decât la cât de nepotrivit eram pentru postul ce mi se oferea. Oare cât timp o să-i ia lui Henry Maartens să mă citească? O săptămână? O zi? Cel mai probabil, o oră! O să mă dispreţuiască; o să ajung de râsul laboranţilor. Iar lucrurile or să meargă la fel de prost şi în afara laboratorului. Ba s-ar putea să meargă şi mai rău. Soţii Maartens mă rugaseră să stau la ei până când o să-mi găsesc o locuinţă. Un gest extraordinar de generos! Dar, în acelaşi timp, şi unul de o cruzime diabolică! În atmosfera cultivată, austeră a căminului lor aveam să-mi dezvălui adevărata personalitate – timiditatea, prostia, caracterul îngrozitor de provincial. Între timp, însă, directorul şcolii mă aştepta. Am scrâşnit din dinţi şi am apăsat pe butonul soneriei. Mi-a deschis o servitoare de culoare, ca acelea care mai apar şi azi în piesele de teatru demodate. Ştii tu, genul care s-a născut înainte de abolirea sclaviei şi care, de atunci încoace, nu s-a mai despărţit o clipă de domnişoara Belinda. Spectacolul avea o tentă siropoasă, dar rolul era înduioşător şi, deşi îi plăceau la nebunie efuziunile sentimentale, Beulah nu era doar o comoară la casa omului; după cum aveam să descopăr curând, o luase deja bine pe calea sfinţeniei. I-am explicat cine sunt şi, în timp ce vorbeam, m-a măsurat din cap până-n picioare. Pesemne că aveam o înfăţişare satisfăcătoare, fiindcă pe dată m-a şi adoptat ca pe un vechi membru regăsit al familiei, un fel de Fiu Rătăcitor care tocmai s-a întors acasă din hoinăreală. „Mă duc să-ţi fac un sendviş şi o ceaşcă de cafea bună“, stărui ea şi apoi adăugă: „Sunt cu toţii acasă“. Deschise uşa şi mă împinse înăuntru. Mi-am luat inima-n dinţi şi m-am pregătit să dau cu ochii de director şi de un veritabil asalt cultural. Dacă aş fi văzut interiorul acela cu cincisprezece ani mai târziu, aş fi zis că am intrat într-o parodie în cheie minoră după Fraţii Marx. M-am trezit într-o cameră de zi spaţioasă, în care domnea dezordinea totală. Pe canapea stătea întins un bărbat cu părul alb, cu gulerul cămăşii descheiat, care ai fi zis că trage să moară – căci era livid şi respira sacadat şi şuierător, cu sunete de morişcă. Lângă el, aşezată pe un balansoar – cu mâna stângă pe fruntea lui şi cu un exemplar din Universul pluralist de William James în mâna dreaptă –, citea tăcută cea mai frumoasă femeie pe care o văzusem vreodată. Pe jos stăteau doi copilaşi – un băieţel roşcovan care se juca cu un trenuleţ mecanic şi o puştoaică de vreo paisprezece ani, cu picioare lungi, tuciurii, care, întinsă pe burtă, scria poezii (am văzut forma strofelor) cu un creion roşu. Cu toţii erau atât de absorbiţi de îndeletnicirile lor – fie că se jucau, compuneau, citeau sau mureau – încât cel puţin o jumătate de minut nimeni n-a observat absolut deloc apariţia mea în cameră. Am tuşit, n-am primit nici un răspuns, am tuşit din nou. Băieţelul şi-a ridicat privirea, mi-a zâmbit politicos, dar fără cine ştie ce interes şi s-a întors la trenuleţul lui. Am mai aşteptat zece secunde; apoi, în disperare de cauză, am înaintat spre mijlocul camerei. Poeta întinsă pe jos îmi stătea în cale. Am păşit peste ea. „Pardon“, am murmurat. Ea nici nu m-a băgat în seamă, dar cititoarea lui William James m-a auzit şi şi-a înălţat privirea. Deasupra exemplarului din Universul pluralist, ochii ei erau de un albastru strălucitor.

„Sunteţi meseriaşul chemat să repare soba cu gaz?“ m-a întrebat.

Chipul ei radia atâta drăgălăşenie încât o clipă n-am reuşit să bâigui nici măcar un cuvânt. N-am putut decât să clatin din cap.

„Aiurito!“ făcu băieţelul. „Omul de la gaze are mustaţă.“

„Sunt Rivers“, am reuşit să îngaim în cele din urmă.

„Rivers?“ repetă ea apatică. „Rivers? Aaa, Rivers!“ se dumiri ea brusc. „Mă bucur nespus de mult…“

Dar până să-şi termine fraza, bărbatul cu şuieratul acela de moarte îşi deschise ochii înfricoşători, scoase un sunet ca un răcnet de război şi, ţâşnind de pe canapea, se repezi la fereastra deschisă.

„Ai grijă“, urlă băieţelul. „Ai grijă!“ Urmă un zgomot infernal. „Doamne Dumnezeule!“ adăugă el pe un ton de disperare stăpânită.

Întreaga gară zăcea în ruine, redusă la componentele de bază.

„Doamne!“ repetă copilul, iar apoi poeta îi spuse că nu are voie să ia în deşert numele Domnului. „O să zic ceva rău de tot…“ o ameninţă el. „O să zic…“

Buzele i se mişcară mimând o blasfemie mută.

Între timp, dinspre fereastră venea un zgomot înspăimântător, ca de om spânzurat încetul cu încetul.

„Scuzaţi-mă“, spuse femeia cea frumoasă.

Se ridică, puse cartea jos şi se grăbi să sară în ajutor. Răsună un zăngănit metalic. Tivul fustei sale răsturnă un semn feroviar. Băieţelul scoase un răcnet de furie.

„Neghioabo!“ urlă băieţelul. „Măi… măi, elefantule!“

„Elefanţii“, începu poeta pe un ton didactic, „se uită întotdeauna pe unde calcă“. Întoarse capul şi îşi dădu în sfârşit seama de prezenţa mea. „Au uitat cu totul de tine“, îmi explică ea pe un ton de o superioritate obosită. „Aşa se întâmplă pe-aici“.

Ceva mai încolo, la fereastră, continua spânzurarea aceea executată cu încetinitorul. Cu trupul încovoiat, ca şi cum l-ar fi lovit cineva, bărbatul cu părul alb se chinuia să tragă aer în piept – din câte se vedea şi se auzea, era gata să capituleze. Zeiţa stătea lângă el, bătându-l încetişor pe spate şi murmurându-i cuvinte de încurajare. A fost cel mai cumplit lucru pe care îmi fusese dat să-l văd vreodată. O mână mă înşfăcă zdravăn de betelia pantalonilor. M-am întors şi am văzut că poeta se uita la mine. Avea o feţişoară prelungă şi mă privea iscoditoare cu doi ochi cenuşii, depărtaţi şi o idee prea mari.

„Posomorât“, zise ea. „Am nevoie de trei cuvinte care să rimeze cu posomorât. Am găsit omorât – acesta se potriveşte la fix. Dar ce-ai zice de zăvorât…?“ Clătină din cap şi, încruntându-se la coala de hârtie din faţa ei, recită cu glas tare:

„Acel ceva posomorât / În sufletu-mi ca într-o hrubă sinistră zăvorât. Nu-mi place cum sună, ţie-ţi place?“

N-am avut încotro şi am recunoscut că nu-mi place.

„Şi totuşi, exact asta vreau să spun.“

Mi-a venit brusc o idee:

„Ce-ai zice de în groapă vârât?“

Chipul i se însenină de plăcere şi încântare. Fireşte, fireşte. Ce prostuţă a fost! Creionul roşu începu să scrie frenetic.

„Acel ceva posomorât“, declamă ea pe un ton triumfător, „În a sufletului groapă iremediabil vârât.“

Pesemne că păream nehotărât, fiindcă m-a întrebat grăbită dacă n-ar suna mai bine irevocabil vârât. Până să apuc să-i dau vreun răspuns, în cameră a răsunat un horcăit şi mai zgomotos. Am aruncat o privire spre fereastră, apoi m-am uitat înapoi la poetă.

„Nu putem face nimic?“ am întrebat în şoaptă.

Fata clătină din cap.

„M-am uitat în Encyclopaedia Britannica“, răspunse ea. „Scrie că astmul n-a scurtat niciodată viaţa nimănui.“ Şi, văzându-mă în continuare tulburat, ridică din umerii ei mititei, osoşi şi urmă: „Cu timpul ajungi să te obişnuieşti“.

Rivers râse în barbă în timp ce savura această amintire.

— Cu timpul ajungi să te obişnuieşti, repetă. Iată cincizeci la sută din consolările filozofiei în doar şase cuvinte. Iar restul de cincizeci la sută poate fi exprimat în alte şase cuvinte: frate, când eşti mort, eşti mort. Sau, dacă vrei, poţi să faci din ele şapte: frate, când eşti mort, nu eşti mort.

Se ridică şi se apucă să înteţească focul în şemineu.

1. James Thurber (1894-1961), caricaturist şi umorist american.

2. Frank Morrison Spillane (1918-2006), mai cunoscut sub numele de Mickey Spillane, autor de romane poliţiste pline de scene de sex şi violenţă, unul dintre cel mai bine vânduţi autori americani ai tuturor timpurilor.

3. Posibilă aluzie la un teolog american adventist (Arthur Graham Maxwell) sau la unul mormon (Neal Maxwell).

4. Thomas à Kempis (aprox. 1380-1471), călugăr catolic, autorul Imitaţiei lui Cristos, unul dintre cele mai cunoscute tratate teologice medievale.

5. Paul Adrien Maurice Dirac (1902-1984), fizician britanic, pionier al studiilor de mecanică şi electrodinamică cuantică.

6. Arnold Toynbee (1889-1875), celebru istoric provenit dintr-o ilustră familie de intelectuali britanici.

7. Pitirim Sorokin (1889-1968), sociolog american de origine rusă, fondator al catedrei de sociologie de la Universitatea Harvard.

8. Rudolf Carnap (1891-1970), figură marcantă a Cercului de la Viena, filozof adept al pozitivismului logic, emigrat în SUA în 1935.

9. Amobarbital – compus chimic cu proprietăţi sedative şi hipnotice.

10. Mary Louisa Molesworth (1839-1921), scriitoare scoţiană afirmată în epoca victoriană, autoare a unor cărţi pentru copii ce se remarcă prin tonul lor moralizator.