Jan Morris, Venice

First published in 1960 by Faber and Faber Limited

© James Morris, 1960

© Jan Morris, 1974, 1983, 1993

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6208-1

ISBN PDF: 978-973-46-6209-8

ISBN print: 978-973-46-5870-1

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © photoff/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JAN MORRIS (n. 1926) este scriitoare, eseistă şi jurnalistă. A fost corespondent pentru numeroase publicaţii şi a călătorit prin toată lumea. A scris şase volume despre diferite oraşe şi ţări, un roman, două autobiografii şi mai multe cărţi de călătorie, dintre care menţionăm: Coronation Everest (1958), trilogia Pax Britannica (1968-1978), Conundrum (1974), Spain (1988), Hong Kong (1988), Sydney (1992), Trieste and the Meaning of Nowhere (2001), The World: Life and Travel 1950-2000 (2003), Contact! A Book of Encounters (2010).

Virginiei Morris, o fiică a Veneţiei

Prefaţă

Aceasta este a treia ediţie a unei cărţi pe care iniţial am semnat-o James Morris.

Nu este o carte de istorie, deşi include cu necesitate multe pasaje ce fac referire la evenimente istorice. Pe acestea le-am ales după criterii subiective, încorporându-le în text acolo unde mi s-a părut că s-ar potrivi cel mai bine. Cei care abordează însă istoria din perspectivă cronologică vor găsi la sfârşitul cărţii un index cuprinzând date istorice şi numărul paginilor la care se află acestea.

De asemenea, cartea de faţă nu este un ghid turistic; însă în capitolul 21 am prezentat locurile din Veneţia care mi se pare că merită cel mai mult să fie vizitate. Majoritatea sunt descrise topografic. Am recurs la un limbaj artistic doar ocazional. Indexul cuprinde trimiteri la hărţi însoţite de numărul paginilor respective, astfel încât fiecare clădire menţionată în carte să poată fi localizată cel puţin aproximativ pe harta oraşului.

În 1960, când am scris această carte, am crezut că va lua forma unui reportaj, însă nu este chiar aşa. Pe vremea aceea eram corespondent străin, iar intenţia mea fusese să scriu un raport despre Veneţia contemporană. Peste vreo zece ani, când am început să pregătesc prima ediţie nouă, m-am gândit că aş putea pur şi simplu să reactualizez toate informaţiile, aşa cum un redactor de ziar reface o pagină. Totuşi, plimbându-mă de-a lungul canalelor şi străduţelor cu cartea mea în mână, m-a cuprins rapid dezamăgirea. Mi-am dat curând seama că nu era deloc genul de carte care putea fi modernizată cu câteva tuşe iscusite de cariocă, aşa cum îmi imaginasem. În ediţia din 1974 şi în următoarea, din 1983, am modificat detaliile, dar nu prea m-am atins de aspectele generale.

S-a dovedit a fi o carte care nu are nimic în comun cu reportajul obiectiv proiectat iniţial. E o descriere extrem de subiectivă, romantică şi impresionistă a unei experienţe personale mai mult decât a unui oraş. Este Veneţia văzută prin anumiţi ochi la un anumit moment dat – la vremea aceea nişte ochi tineri, receptivi mai presus de toate la stimulii specifici tinereţii. Emană o stare de bine ce apare atunci când – fie-mi permisă lipsa de modestie – autorul şi subiectul sunt în perfectă armonie: în cazul de faţă este vorba, pe de o parte, despre cel mai frumos oraş din lume, care nu cere decât să fie admirat, şi, pe de altă parte, de un autor însufleţit de vitalitatea tinereţii, cu vigoare fizică, plin de entuziasm, fără nicio grijă pe lume. Indiferent de lipsurile acestei cărţi (şi recunosc că există vreo câteva), nimeni nu îi poate nega tonul optimist. Ea respiră bucurie.

Aşadar, pregătind acele revizuiri succesive, aveam sentimente contradictorii. Când am vizitat pentru prima oară acest oraş, chiar la sfârşitul celui de-al Doilea Război Mondial, încă lăsa acea impresie de izolare misterioasă, de neasemănare, care îl făcea unic în Europa de secole. Era un oraş pe jumătate exuberant, pe jumătate melancolic, dar melancolic nu din pricina unor temeri prezente, ci doar a unor vechi regrete. Îmi plăcea acest amestec de tristeţe şi efervescenţă. Îmi plăceau semeţia sa durabilă şi imperială, mirosul de putreziciune şi de vechi, atât de definitoriu pentru caracterul oraşului, excentricitatea şi intimitatea lui. Pentru mine, ca şi pentru atâţia alţi admiratori de dinaintea mea, delăsarea Veneţiei făcea parte din farmecul ei. Ecoul unei mingi bătute pe o străduţă sărăcăcioasă, plescăitul uşor al unei vâsle sub un pod umbros reuşeau să mă emoţioneze şi să dea o formă cadenţelor vulnerabile ale inimii mele.

Până la începutul anilor ’70 totul se schimbase. Din cauza unei mari inundaţii din 1966, întreaga lume îşi făcea griji pentru Veneţia. Deşi în realitate redusă, posibilitatea ca oraşul să fie înghiţit de ape era văzută ca o catastrofă internaţională, motiv pentru care multe ţări începuseră deja să investească expertiză şi bani nu doar pentru a-l împiedica să se scufunde, ci şi pentru a-i restaura toate clădirile şi a-i conserva operele de artă. La începutul anilor ’80 prindea viaţă o nouă Veneţie, protejată, preţuită, care nu mai era autosuficientă, ci devenise o moştenire universală adoptată de întreaga lume. Deşi eram conştientă de starea de exaltare declanşată de această nouă realizare, nu reuşeam să mă pătrund cu totul de ea. În primul rând, credeam că ideea de Veneţia – ideea mea de Veneţia, cel puţin – este incompatibilă cu lumea contemporană. În al doilea rând – deşi poate e o atitudine egoistă sau chiar ridicolă –, îmi lipsea tristeţea. Nu mai simţeam acea vrajă melancolică. Deşi Veneţia continua să fie unică, îmi lipsea patosul declinului ei. Am crezut că nu o mai iubesc.

*

A mai trecut un deceniu şi iată-mă revizuind din nou cartea. Oare m-am îndrăgostit iarăşi? Poate, însă într-un mod resemnat. Veneţia anilor ’90 este un cu totul alt oraş şi cred şi-a pierdut nostalgia. Deşi copleşită de presiunile turismului în masă (uneori peste 100 000 de vizitatori pe zi), frecvent împotmolită în birocraţie, incomodată de controlul politic al Romei, şi-a găsit un nou loc în lume. Aproape că a dispărut vechea Veneţie excentrică şi neconvenţională, Veneţia aristocraţilor şi a ţăranilor înrădăcinaţi irevocabil în propriul trecut. Astăzi, se pare că mai puţin de 20 000 dintre locuitorii oraşului au părinţi şi bunici care s-au născut în Veneţia. Din punct de vedere fizic nu s-au produs mari schimbări, însă a devenit un oraş mai puţin izolat, mai prozaic şi mult mai modern – un deznodământ care, la urma urmei, nu trebuie subestimat, căci în zilele ei de glorie, când era republică, Veneţia a fost un simbol al modernităţii. Oferind mai multă siguranţă decât oricare alt oraş italian, a ajuns să fie o staţiune pentru locuitorii bogaţi din Roma şi Milano, un oraş unde oamenii îşi cumpărau o a doua casă, nu neapărat inundat de persoane cu dare de mână, ci mai degrabă plutocratifiat. În acelaşi timp şi-a descoperit alte meniri: cel mai frumos loc în care se ţin conferinţe, un centru pentru studierea artelor şi a tehnicilor de conservare, o investiţie în domeniul imobiliar, o scenă pentru spectacole de toate tipurile, de la regate până la concerte rock.

Pe scurt, a reuşit, în orice caz, să treacă peste un soi de obstacol istoric. Nici măcar nu mai aspiră să aibă importanţa mondenă de odinioară, iar odată cu aspiraţia a dispărut şi regretul. Veneţia zilelor noastre este ceea ce este: o expoziţie grandioasă (şi supraaglomerată), care poate juca roluri necesare şi onorabile, dar nu tocmai măreţe în viaţa noii Europe. Poţi fi îndrăgostit de un astfel de loc? Uneori simt într-adevăr un fior din emoţia de altădată, dar această stare nu mai apare atunci când amintirile mele sunt răscolite de licărirea caleidoscopică a unui siaj sau când simt mireasma îmbătătoare a ruinelor care se dezintegrează ori când mă cuprinde amărăciunea, ci mai curând atunci când văd vechiul oraş etalându-şi din nou minunăţiile, înţesat cu admiratori, zornăindu-şi profiturile, afişându-şi splendorile teatrale, reînsufleţit de acel vechi afrodiziac veneţian – succesul.

Prin urmare, o altfel de dragoste. Nu pot pretinde că ceea ce simt acum pentru Veneţia e ceea ce simţeam atunci când am scris această carte, aşa încât îmi dau seama din nou că nu o pot revizui cu adevărat. Încercarea de a da Veneţiei mele un nou suflu ar avea un aer fals; încercarea de a recupera anii tinereţii ar fi absurdă. Aspectele neesenţiale ale acestei a treia ediţii – adică datele şi cifrele – au fost din nou revizuite. Am lăsat însă neschimbate aspectele esenţiale – spiritul, atmosfera, visarea. Deşi de la an la an Veneţia nu mă mai atrage cu aceeaşi forţă năucitoare, sper ca totuşi cititorii să rezoneze cu stările de exaltare trăite de mine cândva, în special acei cititori care, ajungând în Serenissima puri, tineri şi exuberanţi, aşa cum am făcut şi eu, vor recunoaşte în aceste pagini propriile bucurii şi vor vedea în mine o părticică din ei.

Trefan Morys, 1993

Mulţumiri

Peter Lauritzen, printre cărţile căruia se numără Venice: A Thousand Years of Culture and Civilization, Palaces of Venice şi Venice Preserved, mi-a făcut onoarea de a arunca o privire asupra ediţiei anterioare a acestei cărţi, ajutându-mă să hotărăsc ce trebuia într-adevăr să fie schimbat şi ce să rămână aşa.

Pământ la orizont

La 45o14'N, 12o18'E, navigatorul, călătorind de-a lungul coastei adriatice a Italiei, descoperă o deschizătură în ţărmul jos; iar dacă se îndreaptă spre vest, împins de curenţii mareici, intră într-o lagună. Învolburarea furioasă a mării dispare dintr-odată. Apa din jurul lui nu e adâncă, dar e opacă, aerul are o transparenţă bizară, culorile sunt palide şi un iz de melancolie împresoară întinderea de apă şi pământul din jur. Pare o lagună albinoasă.

Reflexii iluzorii o învăluie din toate părţile, asemenea mirajelor din deşert – copaci care se clatină şi măguri cufundate în ceaţă, corăbii fără carene, mlaştini închipuite; iar printre toate aceste imagini halucinante apa se întinde ca într-un fel de transă. De-a lungul recifului dinspre est, sate pescăreşti răzleţe zac pustii şi neîngrijite. În apa mică de lângă mal e o învălmăşeală de palisade din pari şi împletituri, iar printre ele câte un om, în apă până la genunchi, caută crustacee în mâl. O barcă cu motor trece pufăind şi duhnind a peşte sau a benzină. O femeie de pe mal strigă la un prieten, iar vocea ei se învârtejeşte ciudat în depărtare, estompată şi distorsionată, peste mlaştină.

Sunt insule tăcute pretutindeni, acoperite de mlaştini şi împrejmuite de ţărmuri noroioase. Aici vezi un fort octogonal strălucitor, dincolo un far abandonat şi întunecat. Plase de pescuit căptuşesc zidurile unui ostrov de pescari, iar un stol de bărci neliniştite se leagănă în zăgaz. De pe meterezele unei cazărmi aflate pe o insulă, un soldat apatic, cu chipiul tras pe ochi, face cu mâna fără prea multă tragere de inimă din ghereta lui. Dintr-o vilă dărăpănată latră furibund doi câini fioroşi. Pe un zid zvâcnesc nişte şopârle. Uneori un miros de ţară se strecoară pe deasupra apei, miros de grajd, de fân sau de îngrăşământ. Alteori, în urma unei bărci fâlfâie din aripi nu un albatros, ci un fluture.

În curând, acest loc pustiu se trezeşte la viaţă şi pe stâncă apar vile albe şi elegante. Cocoaşa unui hotel uriaş se profilează pe deasupra copacilor, iar umbrele de soare viu colorate împodobesc terasa unei cafenele. Un vapor cu aburi elegant şi plin de pasageri se îndreaptă spre sud. O flotilă de pescadoare iese în larg. Spre vest, mai jos de nişte munţi care abia se desluşesc, sclipesc argintiu nişte bidoane de ulei şi de undeva parcă iese fum. O şalupă galbenă, plină ochi cu PET-uri, ţâşneşte de lângă un debarcader asemenea unui porumbel care îşi ia vesel zborul de pe o arcă. Trece alene un iaht alb. Trei băieţei şi-au tras barca pe un banc de nisip şi se bat cu mâl. Într-o magazie întunecoasă cineva sudează, iar o barcă este înălţată pe piloni la intrarea unui atelier de reparaţii. Se aude o sirenă; un clopot bate solemn; o pasăre mare şi albă se lasă greoi pe un stâlp; şi acum navigatorul, ocolind promontoriul, vede în faţa lui un oraş.

E foarte vechi, foarte maiestuos şi parcă adus de spate. Turnurile lui, de o splendoare haotică, domină laguna, unele înclinându-se într-o parte, altele în cealaltă. Pe cer se profilează clopotniţe, domuri, turnuleţe, macarale, velaturi, antene, creneluri, hornuri cu forme bizare şi un siloz mare şi roşu. Se întrezăresc flamuri şi acoperişuri mâncate de vreme, coloane de marmură, canale cavernoase. Pe lângă cheiurile oraşului este o vânzoleală continuă de bărci; un pachebot mare şi alb alunecă spre port; nenumărate palate dărăpănate, solemne şi monstruoase, se îngrămădesc spre ţărm asemenea unor artistocraţi invalizi care se bulucesc ca să ia o gură de aer. E un oraş diform, dar minunat; şi pe măsură ce barca se apropie printre ultimele insule încununate de biserici, iar din soare răzbate ţipătul unui avion cu reacţie, în tot acest decor licăresc splendoarea, vechimea, mulţumirea de sine, tristeţea şi bucuria.

Navigatorul împinge la o parte hărţile şi îşi pune o pălărie de pai veselă, căci a ajuns la destinaţia supremă: Veneţia.

Estuarele a trei fluvii năvalnice au format Laguna Veneţiană, aducând din Alpi aluviuni de nisip, şisturi argiloase şi mâl şi vărsându-se în colţul nord-vestic al Mării Adriatice. Timp de secole, separată de largul mării printr-un bastion de recife nisipoase, laguna a rămas obscură şi necunoscută, străină de Pax Romana. Printre mlaştinile ei trăiau comunităţi răzleţe care se ocupau cu pescuitul şi exploatarea sării. Uneori colindau pe aici şi negustori. Câţiva dintre romanii mai bogaţi şi generoşi îşi construiau vile, ieşeau la picnicuri, se plimbau sau vânau raţe pe insule. Unii istorici spun că locuitorii din Padova aveau un port pe stâncile din exteriorul lagunei; alţii cred că zona era acoperită de mult mai puţină apă decât acum şi că jumătate din ea era cultivată. În jurul ei, pe continent, în regiunea romană Veneto, înfloreau oraşe faimoase – Aquileia, Concordia, Padova, Altinum, toate având o bogată civilizaţie imperială. Cu toate acestea, laguna în sine a rămas în afara istoriei, învăluită în mit şi în malarie.

Apoi, în secolele V-VI, dinspre nord au năvălit, în valuri succesive, goţii, hunii, avarii, herulii şi lombarzii, hoitarii imperiului. Interiorul ţării a fost trecut prin foc şi răzbunare. Barbaria şi brutalitatea invadatorilor şi chiar şi ameninţarea pe care o reprezenta erezia creştină i-au făcut pe locuitorii oraşelor din regiunea Veneto să-şi abandoneze casele şi să se refugieze la adăpostul lagunei. Uneori, după ce trecea un val de invazie barbară, se întorceau acasă; însă treptat, de-a lungul anilor, exodul lor a luat forma emigrării. Încetul cu încetul, s-au transformat în veneţieni. Unii erau ghidaţi spre lagună de o poruncă divină directă, conduşi de episcopii lor nemaipomeniţi, cu robe şi potiruri. Alţii vedeau semne călăuzitoare în păsări, stele şi sfinţi. Unii luau cu ei uneltele meşteşugului lor şi chiar pietre din zidurile bisericilor. Alţii erau nevoiaşi – însă tradiţia ne asigură că „cei umili, criminalii sau cei fără de lege nu erau primiţi în lagună”.

Mulţi dintre aceştia se îndreptau spre insulele din nordul lagunei, mărginite de trestii şi de iarbă mustind de apă (acolo unde, de pildă, Sfântul Petru însuşi le-a oferit locuitorilor din Altinum o bucată de pământ roditor). Alţii se îndreptau spre zonele mărginaşe, cât mai departe de pârjolurile lui Attila. Treptat, în urma a nenumărate miracole şi intervenţii providenţiale, umilii insulari au fost copleşiţi, s-au instituit drepturi de proprietate, au fost construite primele camere de consiliu, primele biserici austere. Veneţia a luat naştere în condiţii neprielnice, temeliile ei fiind puse de refugiaţi obligaţi să renunţe la viaţa pe care o avuseseră până atunci şi să deprindă una nouă. Colonii răzleţe de orăşeni, obişnuiţi cu traiul uşor din Roma, se luptau acum cu miasmele umede şi reci ale mlaştinilor (acele „exalaţii malarice”, cum avea să le numească Baedeker, în timp ce-şi aranja agitat plasa de ţânţari, 1 400 de ani mai târziu). Aceştia au învăţat să construiască şi să folosească bărci mici, să cunoască mareea şi apele mici şi înşelătoare din lagună, să supravieţuiască mâncând peşte şi bând apă de ploaie. Şi-au construit case din nuiele şi răchită, acoperite cu paie şi înălţate pe piloni.

Îndrumaţi de preoţi şi de vechii patricieni, au creat noi instituţii bazate pe precedente romane. Fiecare aşezare era guvernată de tribuni. Aceste aşezări aveau să se unească treptat, nu fără gâlceavă şi vărsare de sânge, într-o singură administraţie condusă de un doge nonereditar, ales pe viaţă – „bogaţi şi săraci supuşi aceloraşi legi”, a spus primul dintre nenumăraţii sicofanţi ai Veneţiei, „iar invidia, acest blestem al lumii întregi, nu îşi are locul aici”. Locuitorii lagunei au fost nişte pionieri, asemenea coloniştilor din Vestul Sălbatic sau a celor din veld. Crèvecœur a scris cândva despre „acest om nou, americanul”, însă Goethe a folosit exact aceeaşi expresie pentru a-i descrie pe primii veneţieni, a căror veche lume murise în jurul lor.

Începuturile lor sunt neclare şi cu siguranţă nu au fost pe de-a-ntregul edificatoare, aşa cum ne-ar lăsa să credem primii lor apologeţi. Au trecut mulţi ani până când laguna a prins viaţă şi a început să funcţioneze viguros şi secole până când aceşti oameni noi nu au mai fost învrăjbiţi, s-au transformat într-o naţiune şi au construit grandioasa Veneţie, pentru ca mai apoi să poată spune despre ei (aşa cum le-au spus, semeţi, regilor bizantini): „Această Veneţie, pe care noi am înălţat-o în lagună, este lăcaşul nostru sfânt şi nicio putere, fie ea a unui împărat sau a unui prinţ, nu ne poate atinge!”. Începuturile Veneţieii sunt neguroase şi controversate şi nimeni nu ştie cu adevărat ce s-a întâmplat, când s-a întâmplat şi dacă s-a întâmplat.

Legendele sunt totuşi mereu exacte, iar dacă e să ne încredem în cronicile vechi, Veneţia a fost întemeiată pe data de 25 martie 421, exact la amiază. Era, conform calendarului meu, într-o vineri.

Oamenii

1. Insularii

Prin urmare, veneţienii au devenit insulari şi rămân insulari, nişte oameni care continuă să fie aparte, încă marcaţi de tristeţea refugiaţilor. Insulele mlăştinoase din laguna lor, unite de-a lungul secolelor într-o strălucitoare Republică, s-au transformat în cel mai important dintre statele comerciale, stăpâna comerţului răsăritean şi puterea navală supremă din acea vreme. Mai bine de o mie de ani Veneţia a fost ceva unic între naţiuni, pe jumătate orientală şi pe jumătate occidentală, pe jumătate uscat şi pe jumătate apă, găsind punctul de echilibru între Roma şi Bizanţ, între creştinism şi islamism, cu un picior în Europa şi cu celălalt alunecând printre mărgăritarele Asiei. S-a autointitulat Serenissima, s-a înveşmântat în aur şi chiar a avut propriul calendar, conform căruia anul începea la 1 martie, iar zilele începeau seara. Această semeţie solitară, afişată de la adăpostul fortăreţei lagunei, le-a creat vechilor veneţieni o stranie senzaţie de izolare. Pe măsură ce grandoarea şi prosperitatea Republicii creşteau, arterele lor politice se întăreau, iar fluxul ameţitor al capturilor de război creştea opulenţa palatelor şi a bisericilor lor, Veneţia se învăluia tot mai mult de vrajă şi mister. Întreaga lume o privea ca pe ceva la graniţa dintre ciudăţenie şi basm.

A rămas cu încăpăţânare, mai presus de orice, un oraş al apelor. Veneţienii au început prin a construi nişte drumuri rudimentare în insule şi se deplasau călare pe măgari şi cai; însă nu după multă vreme au dezvoltat sistemul de canale, bazat pe cele existente, care continuă să fie una dintre minunile fascinante ale lumii. Capitala lor, Veneţia propriu-zisă, a fost construită pe un arhipelag din inima lagunei. Esplanada lor era reprezentată de Canal Grande, bulevardul central al acestui oraş, care şerpuia falnic printre nenumărate palate. Rialto era un fel de Cheapside sau Wall Street, mai întâi o insulă, apoi un cartier şi în cele din urmă cel mai faimos pod din Europa. Dogii lor se deplasau cu extravagante bărci aurite, iar lângă casa fiecărui patrician aştepta, graţioasă, câte o gondolă. Veneţia a evoluat ca o societate amfibie aparte, iar uşile decorate ale vilelor ei se deschideau direct spre apă.

Pe acest fundal fizic neobişnuit, veneţienii au construit un stat nu mai puţin remarcabil. La început un fel de democraţie patriarhală, a devenit o oligarhie aristocratică dintre cele mai ermetice, în care (după 1297) puterea era rezervată unui grup de familii patriciene. La început puterea executivă a aparţinut acestei aristocraţii, după care a fost preluată de Consiliul celor Zece, iar mai târziu, tot mai mult, de Consiliul celor Trei, şi mai izolat şi mai puţin transparent, era ales prin rotaţie, o dată pe lună. Pentru a menţine această supremaţie şi pentru a preveni atât răzmeriţele, cât şi dictaturile personale, structura statului se sprijinea pe tiranie, o tiranie nemiloasă, impersonală şi ternă, care se învăluia în mister. Uneori se întâmpla ca vreun străin, trecând pe lângă Palatul Dogilor, să dea cu ochii de doi uneltitori anonimi mutilaţi atârnând într-un ştreang sau să audă ecoul urletelor înfricoşătoare ale celor torturaţi în temniţele celor Zece. Odată veneţienii au găsit dimineaţa trei trădători îngropaţi de vii, cu capul în jos, printre dalele din Piazzetta, cu tălpile ieşite în afară, printre coloane. Din când în când aflau că un renumit lider naţional, amiral sau condottiere se întinsese mai mult decât îi era plapuma şi fusese strangulat sau aruncat în temniţă. Veneţia era un fel de stat poliţienesc, doar că, în loc să venereze puterea, era înspăimântat de ea şi refuza s-o lase în mâinile unui singur cetăţean; iar prin aceste mijloace, drepte şi feroce în acelaşi timp, a supravieţuit tuturor rivalilor săi şi şi-a păstrat independenţa ca republică până la sfârşitul secolului al XVIII-lea.

Toate bune şi frumoase până aici, însă nu mai puţin uimitoare erau bogăţia şi forţa Veneţiei, de sorginte divină, aşa cum le prezentau cu stăruinţă veneţienii. Mai întâi Sfântul Teodor, iar apoi Sfântul Apostol Marcu au vegheat asupra destinelor Republicii şi tot felul de relicve şi simboluri sfinte au contribuit la izbânzile Veneţiei. Pax tibi, Marce, Evangelista Meus. Acestea sunt cuvintele pe care un mesager divin i le-a spus Sfântului Marcu, atunci când apostolul a fost aruncat la mal pe un apocrif banc de nisip chiar în această lagună; iar cuvintele respective au devenit deviza naţională a Republicii Veneţiene, un înscris călăuzitor de provenienţă divină.

Era cea mai importantă putere maritimă din vremea sa, fără rival în ceea ce priveşte tonajul, puterea de foc şi eficienţa. Arsenalul ei impresionant era şantierul naval suprem al lumii, tainele lui fiind păzite cu sfinţenie, cum sunt astăzi depozitele de arme nucleare; zidurile lui se întindeau pe două mile, avea 16 000 de lucrători, iar în secolul al XVI-lea, în războaiele împotriva turcilor, timp de 100 de zile, în fiecare dimineaţă din şantier a ieşit câte o galeră. Marina militară veneţiană, din care au făcut parte oameni liberi până în secolul al XVII-lea, perioada de înflorire a sclavagismului, era un formidabil instrument de război şi chiar la mult timp după ce Genova şi Spania s-au afirmat ca puteri navale artileria veneţiană a rămas de neegalat.

Veneţia era situată la intrarea în marea vale a Padului, orientată spre est şi protejată la nord de Alpi. În mod natural, făcea legătura dintre Răsărit şi Apus, iar măreţia ei îşi trăgea seva din aşezarea sa geografică. Mai întâi a fost oarecum supusă Ravenei şi apoi Bizanţului, însă şi-a câştigat independenţa atât faţă de Răsărit, cât şi faţă de Apus. A devenit stăpână peste Marea Adriatică şi estul Mediteranei, ajungând să controleze, în cele din urmă, rutele comerciale spre Orient – Persia, India şi nenumăratele mistere ale Chinei. Trăia din comerţul cu Orientul. Avea propriile caravanseraiuri în oraşele din Levant: iar „tot aurul creştinătăţii”, aşa cum se plângea un cronicar medieval, „trece prin mâinile veneţienilor”.

În Veneţia începea Orientul. Marco Polo era veneţian, iar negustorii veneţieni, căutând noi linii de comerţ profitabile, băteau centrul Asiei în lung şi-n lat. Gătită cu podoabe orientale, Veneţia a devenit cel mai flamboaiant dintre toate oraşele – „cel mai radios oraş pe care l-am văzut vreodată”, scria Philippe de Commynes în 1495. Era un paradis al mătăsurilor, smaraldelor, marmurilor, brocarturilor, catifelelor, al ţesăturilor cusute cu fir de aur, al porfirului, fildeşului, mirodeniilor, parfumurilor, maimuţelor, abanosului, indigoului, sclavilor, al marilor galioane, al evreilor, mozaicurilor, al domurilor strălucitoare, al rubinelor şi al tuturor mărfurilor minunate aduse din Arabia, din China şi din Indii. Era ca un cufăr cu comori. În cele din urmă, Veneţia a fost ruinată de cucerirea Constantinopolului de către musulmani, în 1453, care a pus capăt supremaţiei ei în Levant, şi de călătoria lui Vasco da Gama în India din 1498, ce a anulat monopolul ei asupra comerţului cu Orientul. Cu toate acestea, timp de încă trei secole şi-a păstrat eleganţa şi fastul, iar faima ei nu s-a diminuat nici astăzi.

Nu a fost niciodată iubită. A fost întotdeauna o intrusă, mereu invidiată, mereu suspectată, mereu temută. Nu s-a încadrat în nicio categorie de naţiuni. A fost un leu singuratic. A făcut comerţ cu creştini şi cu musulmani deopotrivă, sfidând teribilele pedepse ale papalităţii (este singurul oraş creştin marcat pe renumita hartă a lui Ibn Khaldun din secolul al XIV-lea, alături de locuri precum Gog, Oman, Ţinutul Pestilenţial, Ţara Pustie, Soghd, Tughuzghuz şi Ţinuturile Pustii şi Reci din Nord). Era cea mai iscusită şi mai lipsită de scrupule maşină de făcut bani, vădit dedicată profitului, considerând chiar şi Războaiele Sfinte o investiţie promiţătoare şi arătându-se plină de bunăvoinţă faţă de Balduin, suveranul Regatului Ierusalimului, atunci când acesta a vrut să-şi amaneteze Coroana cu Spini.

În Veneţia preţurile erau ridicate, condiţiile impuse de ea erau dure, iar mobilurile ei politice erau privite cu atâta suspiciune, încât în cadrul Ligii din Cambrai majoritatea marilor puteri din secolul al XVI-lea s-au unit pentru a suprima „lăcomia nepotolită a veneţienilor şi setea lor de dominaţie” (şi eficienţa Veneţiei era atât de paradoxală, încât solii ei din Blois au sosit în numai opt zile cu vestea despre hotărârea Ligii). Chiar şi în secolele XVII-XVIII, când, din toată creştinătatea, a fost aproape singura care le-a ţinut piept turcilor triumfători, Veneţia nu a fost niciodată văzută cu ochi buni de celelalte naţiuni. Era precum un grifon sau o pasăre phoenix, trăind în izolare.

Iar de-a lungul secolelor, şi-a pierdut supremaţia, neamul prinţilor negustori a fost slăbit, oraşul şi-a irosit energiile în nesfârşite conflicte şi dispute pe teritoriul Italiei, devenind astfel o putere continentală – intrând în declin, în secolul al XVIII-lea, a devenit un fenomen de altă natură. În ultimul secol de independenţă, a fost cel mai exuberant oraş al plăcerilor lumeşti, un bal mascat şi o sărbătoare continue, unde nimic nu era prea îndrăzneţ, prea scandalos sau prea indecent. Aici se organizau carnavaluri prelungite şi lipsite de inhibiţii. Curtezanele sale erau respectate. Dominoul şi asul de pică erau simbolurile ei principale. Libertinii din lumea apuseană, desfrânaţii şi simplii petrecăreţi luau cu asalt teatrele şi mesele sale de joc, iar persoane respectabile din întreaga Europă o priveau de la distanţă, scandalizaţi de parcă ar fi fost Sodoma sau Gomora. Nicio altă naţiune nu a mai fost consumată de un hedonism atât de febril. Veneţia s-a apropiat de declin, în timpul domniei celui de-al 120-lea doge, într-un vârtej al traiului îmbelşugat şi al desfătărilor, până când, în cele din urmă, Napoleon, dizolvându-i pe neaşteptate guvernul ineficient, a pus capăt Republicii şi astfel Serenissima le-a fost cedată cu dispreţ austriecilor. „Praf şi pulbere, moartă pentru totdeauna, Veneţia a irosit ceea ce a câştigat.”

Această istorie naţională aparte a durat un mileniu, iar constituţia Veneţiei a rămas neschimbată între 1310 şi 1796. În povestea Veneţiei totul este ieşit din comun. S-a născut sub semnul pericolului, a avut o viaţă grandioasă şi nu a renunţat niciodată la individualismul ei insolent. „Nişte paiaţe!” – aşa i-a descris un curtean francez pe veneţieni în secolul al XVI-lea, luându-l gura pe dinainte, drept pentru care Excelenţa Sa, ambasadorul Veneţiei, i-a ars o palmă peste obraz. Dispreţul lui era totuşi forţat. Pe veneţieni nu puteai să-i dispreţuieşti, ci doar să-i antipatizezi. Sistemul lor de guvernare, în pofida tuturor cruzimilor sale, a avut un succes răsunător şi a trezit în toate categoriile de cetăţeni o dragoste de ţară fără pereche. Flotele lor erau incomparabile. Cei mai de seamă artişti ai vremii au înfrumuseţat Veneţia cu geniul lor; mercenarii cel mai bine plătiţi se luptau pentru ea; cele mai mari puteri împrumutau bani de la ea şi îi închiriau corăbiile; iar timp de două secole veneţienii, cel puţin dintr-o perspectivă comercială, „au fost stăpâni peste splendidul Orient”. „Veneţia şi-a păstrat independenţa timp de 11 secole şi îmi place să cred că şi-o va păstra mereu”, scria Voltaire cu doar 30 de ani înainte de căderea Republicii, atât de specială era poziţia Veneţiei în lume, atât de stranie, dar familiară în acelaşi timp, asemenea lui Simeon Stilitul în vârful stâlpului său, pe vremea când papii şi împăraţii îşi trimiteau solii în Siria pentru a-i cere sfatul.

Veneţia continuă să fie o ciudăţenie. De la sosirea lui Napoleon, în pofida momentelor de eroism şi sacrificiu, s-a transformat în mare măsură într-un muzeu, pe ale cărui uşi se năpustesc la nesfârşit armate de turişti. Când a triumfat Il Risorgimento în Italia, Veneţia s-a alăturat noului regat, iar din 1866 nu este decât capitala uneia dintre provinciile italiene; însă rămâne, ca întotdeauna, un fenomen. Rămâne un oraş fără maşini, o metropolă împânzită de canale. Continuă să-şi poarte podoabele şi să privească lumea cu aceiaşi ochi. Călătorilor încă li se pare uimitoare, exasperantă, copleşitoare, exagerat de scumpă, stridentă şi, pentru a cita cuvintele unui englez din secolul al XVI-lea, „decantată în măreţie”. Veneţienii au devenit de mult cetăţeni italieni, dar sunt în continuare o rasă sui-generis, comparabili, aşa cum spunea Goethe, doar cu ei înşişi. În esenţă. Veneţia a fost mereu un oraş-stat, în ciuda perioadelor ei de expansiune colonială. Probabil că nu au existat mai mult de trei milioane de veneţieni get-beget în toată istoria oraşului; iar această insularitate impresionantă, această izolare, această impresie de excentricitate şi echivoc au menţinut în mod straniu caracterul veneţienilor, ca şi cum ar fi fost conservat sau îmbălsămat asemenea unui intestin rar.

2. Stilul veneţian

Poţi recunoaşte un veneţian după chip. Astăzi trăiesc în Veneţia mii de alţi italieni, însă veneţianul get-beget adesea iese imediat în evidenţă. Probabil îi curge sânge slav prin vene sau poate austriac; nu sunt excluse nici unele rădăcini orientale din trecutul îndepărtat şi, într-adevăr, veneţianul neaoş nu se încadrează prea mult în stereotipul latin. Privirea din ochii lui limpezi este ursuză, dar precaută, iar gura lui are o expresie enigmatică. Are nasul foarte proeminent, ca acela al nobililor renascentişti, iar din manierele lui se degajă o şiretenie şi o mulţumire de sine nesofisticate, ca ale unui om care tocmai s-a îmbogăţit făcând speculă cu anghinare. În general este crăcănat (dar nu din cauză că ar călări prea mult) şi deseori palid (dar nu din cauză că nu ar sta la soare). Din când în când în privire i se furişează o licărire de dispreţ viclean şi zâmbeşte distant; în general, este un om oarecum rezervat, politicos, protocolar şi îmbrăcat îngrijit. Mănuşile le acoperă discret mâinile avide de bani. Veneţienii adesea îmi amintesc de galezi, de evrei, uneori de islandezi şi din când în când de buri, căci au acea mândrie melancolică şi introspectivă a popoarelor aparte, excluse din comunitatea celorlalte naţiuni. Par rezervaţi, suspicioşi şi amabili în acelaşi timp. Rareori sunt impetuoşi sau fanfaroni, iar când auzi un veneţian spunând Buona sera, bellissima Signorina! o face fără nicio plecăciune largă şi fără linguşeli, cu o uşoară înclinare a capului. Pe stradă veneţiencele pot să fie intransigente şi să te împungă vesele în burtă cu colţul franzelei sau să-şi trântească coşul cu rufe peste picioarele tale, de vezi stele verzi. În magazine comportamentul veneţienilor emană o anumită politeţe stinsă, o bună-cuviinţă rezervată, dar plină de regrete care face parte din atmosfera oraşului.

Dacă te uiţi la două gospodine veneţiene care se întâlnesc, vei vedea caracterul puternic al Veneţiei reflectat în toate gesturile lor. Se apropie una de cealaltă încrâncenate şi hotărâte, având în coşuri cumpărăturile mărunte din dimineaţa aceea (nefiind, evident, ziua dedicată expediţiei săptămânale la supermarket); însă, când se zăresc, o undă de compasiune le luminează brusc faţa, ca şi când ar urma să se compătimească una pe alta pentru vreo pierdere ireparabilă sau să-şi facă cine ştie ce confesiuni neobişnuit de dureroase. Amândouă capătă instantaneu o expresie mai relaxată şi se întâmpină una pe alta cu o serie interminabilă de saluturi, cam ca formulele înflorite şi blagosloveniile cu care arabii de modă veche îşi întâmpină prietenii. Tonul vocii lor exprimă surprindere, dar este intim, variind în intensitate prin vacarmul din piaţă; şi par să fie însufleţite de aceleaşi sentimente de compasiune şi tristeţe faţă de ceva, cam arţăgoase şi resemnate şi râd cu jumătate de gură. („Biata Veneţie!”, suspină uneori gospodina, de la fereastra balconului; cuvintele ei nu sunt însă decât un slogan ironic; te face să te gândeşti la navetistul care se plânge de vreme sau la oamenii care se plâng că lumea asta a cam luat-o la vale.)

Vorbesc cinci-zece minute, dând uneori din cap îngrijorate sau mutându-şi greutatea de pe un picior pe altul, iar când se despart, îşi fac cu mâna într-o manieră proprie, ţinându-şi palma dreaptă în poziţie verticală, lângă umăr, şi mişcându-şi uşor vârfurile tuturor degetelor. Apoi, cât ai clipi, îşi redobândesc expresia mercantilă şi serioasă şi se târguiesc pentru nişte fasole cu un negustor sprinten, dar versat.

Veneţienii moderni nu sunt nişte oameni falnici. Sunt simpli, provinciali, afectuoşi, mulţumiţi de ei înşişi. Acesta este, în esenţă, un oraş foarte burghez. Veneţienii şi-au pierdut încrederea conferită de putere şi le place să fie apreciaţi. A fost o vreme când regi şi papi se închinau în faţa dogelui Veneţiei, iar Tiţian, cel mai arogant dintre pictorii veneţieni, i-a îngăduit odată plin de eleganţă împăratului Carol al V-lea al Spaniei şi al Austriei să-i ridice pensula pe care o scăpase pe jos. Însă pe la sfârşitul secolului al XVIII-lea veneţienii deja nu mai suportau să fie criticaţi, aşa cum s-a întâmplat şi cu americanii înaintea momentului lor de glorie sau cu englezii după declin. Replica dată de Giustina Renier Michiel, ultima mare doamnă a Republicii, atunci când Chateaubriand a îndrăznit să scrie un articol dur la adresa Veneţiei („Un oraş care sfidează legile naturii – nu poţi face un pas fără să fii obligat să urci într-o barcă!”), e comparabilă cu gândirea parohială a Orientului Mijlociu. La fel de glacială ar fi şi dezaprobarea unei grande dame veneţiene de astăzi, dacă te-ai hazarda să sugerezi că unele dintre grădinile oraşului ar arăta mai bine dacă s-ar intra cu foarfecele în ele.

Stilul veneţian este cel mai nimerit, iar veneţienii ştiu aproape întotdeauna cel mai bine. În biserica San Salvatore se găseşte o Bunăvestire de Tiţian care, având un stil mai neconvenţional, i-a surprins atât de tare pe finanţatorii săi monastici, încât aceştia au declarat fără rezerve că tabloul e neterminat sau că poate nici măcar nu e făcut de Tiţian; bătrânul artist s-a supărat, cum era şi firesc, şi a scris pe marginea de jos a picturii următoarele cuvinte mânioase, care mai pot fi desluşite şi astăzi: Titianus Fecit. Fecit. Am empatizat adesea cu el, în confruntarea cu veneţienii atoateştiutori, căci un adevărat fiu al Veneţiei (şi cu atât mai mult o adevărată fiică) este convins că meşteşugurile, artele şi ştiinţele lumii îşi trag toate seva din Piaţa San Marco, pierzându-şi din forţă pe măsură ce se îndepărtează. Dacă vrei să scrii o carte, consultă un profesor veneţian. Dacă vrei să înnozi o frânghie, întreabă un veneţian cum să procedezi. Dacă vrei să afli cum se construieşte un pod, uită-te la Rialto. Dacă vrei să înveţi să faci o cafea, să înrămezi o fotografie, să împăiezi un păun, să aduci din condei un tratat, să-ţi cureţi pantofii, să coşi un nasture la o bluză, adresează-te autorităţii veneţiene în cauză.

„Obiceiul veneţian” este etalonul bunului-simţ şi al convenienţelor. Dacă îi vei sugera unui veneţian să prăjească peştele în pesmet, în loc de făină, va arbora un zâmbet compătimitor, mândru, dar condescendent. În magazinul cu aparate de fotografiat vânzătorul va adopta o atitudine paternă, în timp ce îţi va arăta singurul mod corect în care poţi focaliza un aparat Leica. „Ăsta e obiceiul nostru” – cuvinte prin care veneţienii vor să spună nu doar că lucrurile veneţiene sunt cele mai bune, ci că probabil sunt şi unice. Adesea, atunci când urci într-o barcă, ţi se va spune cu amabilitate că algele marine veneţiene sunt alunecoase; şi am auzit chiar spunându-se că apa veneţiană tinde să fie udă.

Acestea sunt manifestările inofensive ale îngâmfării comunităţii locale. Străinii care trăiesc în Veneţia de mai mulţi ani mi-au spus că au ajuns să fie foarte detaşaţi de ceea ce se întâmplă în lume, ca şi cum ar fi nişte simpli spectatori; iar acest sentiment al neasemănării, care a contribuit cândva la invincibilitatea Republicii, acum îi face pe veneţieni să trăiască într-o stare de automulţumire. Asemenea rudelor sărace sau ştabilor din provincie, veneţienilor le place să mediteze asupra pedigriului lor glorios, descoperindu-şi rădăcini tot mai vechi, înainte de marii dogi şi de înşişi tribunii Romei (familia Giustinian pretinde că se trage din împăratul Iustinian), ba chiar în negura timpurilor preistorice, atunci când primii veneţieni au venit, conform diverselor supoziţii, din Paflagonia, din regiunea baltică, din Babilon, din Iliria, de pe coasta Bretaniei sau direct din roua dimineţii, asemenea nimfelor. Veneţienilor le place să-ţi povestească despre „bunicul meu, renumit pentru cultura şi inteligenţa lui”, să te convingă că opera jucată la Teatrul La Fenice are, în general, cel mai înalt nivel calitativ şi cultural din lume ori să-l descrie pe artistul veneţian Vedova drept cel mai important din generaţia lui („Dar poate că nu eşti au fait, ca să zicem aşa, cu tendinţele din arta contemporană, aşa cum se manifestă ele aici, în Veneţia, la Bienală?”). Fiecare veneţian este un cunoscător, având o tendinţă puternică de a favoriza produsele locale. Ghizii de la Palatul Dogilor rareori binevoiesc să menţioneze uimitoarele picturi ale lui Hieronymus Bosch aflate în apropiere de Puntea Suspinelor – la urma urmelor, el nu a fost veneţian. Bibliotecile veneţiene se axează pe cărţi despre Veneţia. Locuitorii oraşului îşi pun pe pereţi tablouri care surprind aproape întotdeauna scene veneţiene. Veneţia este scandalos de egocentrică, emanând un narcisism bătrânicios.

Această mândrie locală nu are nimic ofensator în ea, căci veneţienii nu sunt lăudăroşi, ci doar convinşi, uneori chiar pătimaşi. Veneţia modernă nu este nici pe jumătate atât de extraordinară cum le place lor să creadă. Strălucirea şi vitalitatea ei depind în cea mai mare măsură de turiştii care vin aici vara, iar viaţa sa intelectuală este cam leneşă. Spectatorii de la operă (cu excepţia celor de la balcon) sunt grosolani şi neatenţi, iar în serile mohorâte de iarnă puţine bărci feerice mai poposesc lângă cheiul, cândva plin de splendoare, din faţa Teatrului La Fenice. Concertele, cu excepţia sezonului turistic, sunt în general de mâna a doua şi scumpe. Faimoasele tipografii din Veneţia, cândva cele mai bune din Europa, au dispărut aproape toate. Bucătăria veneţiană nu are nimic ieşit din comun, măiestria meşteşugurilor veneţiene variază. Vechile obiceiuri ale călătoriilor pe mare şi-au pierdut de mult vigoarea de odinioară, aşa încât veneţianul obişnuit nu se apropie niciodată prea mult de apă şi se agită teribil atunci când se stârneşte o furtună. Din multe puncte de vedere Veneţia este o răstoacă. Unii spun că a ajuns la capătul puterilor. Memphis, Leeds şi Leopoldville sunt mai mari şi mai animate. Genova manevrează de două ori mai multe vase. Liverpoolul are o orchestră mai bună, Milwaukee un ziar mai bun, în Capetown există o universitate mai bună; şi orice femeie care se mai plimbă în weekend cu barca ei gonflabilă spre Chichester sau Newport îţi va face un nod la fel de practic ca un gondolier.

Dar aici dragostea e oarbă, mai ales dacă în familie există şi o anumită tristeţe. Veneţienii îşi iubesc şi îşi admiră Veneţia cu o fervoare neobişnuită. Dacă întrebi o cunoştinţă: „Unde mergi?”, îţi va răspunde: „În Piaţă”; însă dacă o întrebi de ce, nu va şti să-ţi spună motivul. Merge în Piaţa San Marco fără un scop clar, nu pentru a se întâlni cu cineva anume, nu pentru a urmări un anumit spectacol. Pur şi simplu îi place să se încheie la haină, să-şi netezească puţin părul, să arboreze un aer melancolic şi uşor afectat şi să se plimbe vreo două ore printre somptuoasele trofee ale moştenirii sale. Un adevărat veneţian nu traversează niciodată Canal Grande fără să se oprească, măcar pentru câteva clipe, pentru a-i savura splendorile. Gospodinele se mai plâng uneori că Veneţia e strâmtă, înghesuită şi dificilă; însă n-o să vezi o îndrăgostită mai subtil devotată protectorului său ori un idealist cauzei sale înflăcărate. Veneţia este un oraş senzual, iar devoţiunea pe care o inspiră are în ea ceva fiziologic, ca şi cum simpla prezenţă a oraşului ar putea pune sângele în mişcare.

Am fost odată în Veneţia în ziua în care are loc festa de la Madonna de la Salute, în noiembrie, când veneţienii, pentru a sărbători sfârşitul unei ciume din secolul al XVII-lea, înalţă un pod temporar peste Canal Grande şi se îndreaptă în procesiune spre impresionanta biserică Santa Maria della Salute. Seara m-am aşezat la capătul podului, o structură şubredă de bărci şi lemne. (Am fost încredinţată că era proiectat „după un model străvechi”, însă într-un noiembrie din anii ’30 s-a prăbuşit, exact când trecea pe el Sir Osbert Sitwell.) Acolo, ridicându-mi gulerul ca să mă apăr de vântul aprig care sufla dinspre mare, i-am privit pe veneţieni mergând la vecernie, câte doi, câte trei, tinerii în grupuri mai mari, înfofoliţi. Dădeau impresia că ei sunt stăpâni acolo; iar pe măsură ce grupuleţele de oameni o coteau pe pod şi vedeau în faţa lor cheiul luminat şi domul uriaş al bazilicii strălucind în noapte, exclamau afectaţi, plescăind din limbă: „Ah, cât de frumoasă e în seara asta!” – de parcă o mătuşă plăpândă, dar iubită de toţi şi-a pus cel mai bun capot dantelat pentru a-şi întâmpina oaspeţii.

Această stimă de sine garantează orizonturi înguste şi interese limitate. În anii ’60 mulţi veneţieni săraci nu puseseră niciodată piciorul în Italia continentală. Chiar şi în prezent sunt mii de veneţieni care nu au vizitat niciodată insulele dinspre marginea lagunei. Mai auzi câteodată despre unii care nu ar fi traversat niciodată Canal Grande şi nu ar fi văzut Piaţa San Marco. Veneţienii simpli sunt adesea extrem de ignoranţi în ceea ce priveşte geografia şi evenimentele care se petrec în lume şi nici măcar cetăţenii educaţi (ca majoritatea insularilor) nu stau prea bine cu lingvistica.

Veneţienii au, într-adevăr, o limbă proprie, un dialect bogat şi original, care abia acum începe să-şi piardă din vigoare sub impactul cinematografului şi al televiziunii. E un dialect mai greu de desluşit, dar degajat, suficient de sprinten pentru ca Goldoni să-l folosească în unele dintre cele mai bune piese ale sale, suficient de formal pentru a fi limba oficială a Republicii Veneţiene. Byron spunea că este „o dulce latină corcită”. Lingviştii care ajung aici sunt uluiţi de acest hibrid dificil, derivată parţial din franceză, parţial din greacă, parţial din arabă, parţial din germană şi, probabil, parţial din paflagoneză – rezultatul final fiind şi mai neclar din cauza pronunţiei alandala şi cântate. Adesea ai zice că veneţienii nu rostesc nişte cuvinte anume, ci doar o succesiune păstoasă de consoane pronunţate doar pe jumătate. Limbii veneţiene îi sunt foarte dragi literele X şi Z şi ignoră, pe cât posibil, litera L, aşa încât italianul bello, de pildă, se aude beo. Există cel puţin patru dicţionare pentru italiană-veneţiană, iar din acestea se poate observa uneori că nu există nicio asemănare între cuvintele veneţiene şi cele italiene. În italiană la furculiţă se zice forchetta, însă în veneţiană se spune piron. La brutar în veneţiană se spune pistor, nu fornaio. La ceas de mână se spune relozo, nu orologio. Pronumele veneţiene sunt mi, ti, lu, nu, vu, lori. Noi spunem tu eşti, italienii tu sei, însă veneţienii ti ti xe. Cuvântul veneţian lovo înseamnă „lup”, dar şi „batog uscat”.

Această limbă deosebită şi plăcută este plină de forme contrase şi distorsiuni bizare, iar indicatoarele stradale din oraş, scrise încă destul de des cu neaoşisme, te pot induce în eroare. De exemplu, poţi căuta biserica Santi Giovanni e Paolo, aşa cum apare menţionată în ghidul turistic; însă pe indicatorul stradal va scrie San Zanipolo. Biserica Sant’Alvise i-a fost iniţial închinată Sfântului Ludovic. Când veneţienii spun San Stae, se referă de fapt la Sant’Eustacchio. San Stin este Santo Stefano. Sant’Aponal este Sant’Apollinare. Numele mănăstirii Santa Maria di Nazareth, folosită pe post de leprozerie, a fost preschimbat în San Lazzaretto de atât de mult timp, încât cuvântul lazaret a fost preluat de aproape toate limbile pământului. Nu am reuşit încă să-mi dau seama care sfânt comemorează Fondamenta Sangiantoffetti şi mi-a luat ceva timp până am înţeles că hramul bisericii San Zan Degolà este San Giovanni Decollato, Sfântul Ioan Botezătorul. Cel mai inexplicabil este faptul că biserica Sfinţii Ermagora şi Fortunato este numită de veneţieni San Marcuola, nume pe care ţi-l aruncă în faţă cu nonşalanţă, dar fără nicio explicaţie. Spun doar că aşa e obiceiul la ei.

Veneţia însăşi, oricât de compact ar fi oraşul, este îmbibată în continuare de culori şi loialităţi locale. Fiecare sestiere, fiecare piaţetă zgomotoasă au o atmosferă aparte – ba apăsătoare, ba relaxată, ba simplă, ba sofisticată. Veneţia rămâne, chiar mai mult decât Londra, o aglomerare de sate. În unul poţi fi sigur că vei găsi o atmosferă primitoare, vânzători politicoşi şi femei prietenoase; în altul, experienţa te va învăţa să fii gros de obraz, căci aici oamenii pot să fie mai neciopliţi şi să nu lase la preţ. Până şi dialectul variază de la sestiere la sestiere, deşi poate nu sunt decât la jumătate de milă unul de altul, iar într-un capăt al Veneţiei se folosesc cuvinte aproape necunoscute veneţienilor din celălalt capăt al oraşului. Fiecare sestiere este atât de independent de celelalte, încât numele străzilor se repetă de nu ştiu câte ori; în Veneţia sunt 12 străzi numite Forno şi 13 Madonna.

Până în perioada modernă oraşul a fost împărţit în două facţiuni rivale, Nicolotti şi Castellani. Rivalitatea crâncenă dintre ele se baza pe animozităţi de mult uitate, datând din perioada de început a colonizării; iar conflictele dintre cele două grupări erau atât de violente, încât la mijlocul vechiului pod Rialto exista un pod basculant, ceea ce le permitea autorităţilor să separe cele două gloate, trăgând repede de o funie şi lăsându-le astfel să se uite neputincioase una la cealaltă. Această ostilitate adânc înrădăcinată şi-a pierdut treptat din virulenţă, fiind înlocuită de lupte simulate, regate şi întreceri atletice, până în 1848, când vechii rivali s-au împăcat în cadrul unei ceremonii secrete ţinute în zori în bazilica Santa Maria della Salute, ca un gest de solidaritate împotriva dominaţiei austriece. Astăzi facţiunile au dispărut şi aproape nimeni nu îşi mai aduce aminte de ele (deşi ghidurile turistice mai fanteziste te-ar putea face să crezi contrariul); cu toate acestea, se menţine încă un aer de mândrie locală, din cauza vreunei parohii sau piaţete, iar uneori acest sentiment se manifestă zgomotos.

Nimic din toate acestea nu e surprinzător. Veneţia este un labirint de canale şi alei, întortocheate şi imprevizibile, care urmează cursul unor vechi canale ce îşi croiau drum prin mâl, neîmbunătăţite de urbanişti. Până în secolul trecut un singur pod, Rialto, traversa Canal Grande. Înainte de apariţia bărcilor cu motor şi a trotuarelor asfaltate era probabil extrem de obositor să te deplasezi prin Veneţia, ca să nu mai vorbim de drumul cu barca până pe continent; astfel, nu e de mirare că locuitorii din Santa Margherita, mulţumiţi de prăvăliile şi tavernele lor, rareori se oboseau să se mai deplaseze până în Santa Maria Formosa. Uneori vreo gospodină veneţiană spune pe ton convingător că astăzi nu este varză în oraş; ceea ce vrea însă să spună este că la aprozarul de lângă Campo San Barnaba, de la care familia ei are obiceiul să cumpere încă de pe vremea primelor cruciade, a vândut în dimineaţa aceasta toată varza.