Georges Bernanos, Sous le soleil de Satan

© 2019 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7742-9

ISBN PDF: 978-973-46-7743-6

ISBN print: 978-973-46-7773-3

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © iStockphoto.com/D-Keine

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGES BERNANOS (1888-1948) s-a născut la Paris. După terminarea studiilor la Sorbona a debutat ca jurnalist. S-a înrolat voluntar în Primul Război Mondial şi, rănit de cîteva ori, a rămas marcat pe viaţă de tragedia şi absurdul războiului. Monarhist şi catolic fervent, recunoscut ca pamfletar şi orator pasionat, debutează în 1926 cu romanul Sub soarele lui Satan, care se bucură de un succes remarcabil, fapt ce îl determină să continue să scrie. În 1929, este laureat al Premiului Femina pentru romanul Bucuria, iar Jurnalul unui preot de ţară (1936) este distins cu Marele Premiu pentru Roman al Academiei Franceze. Multe dintre operele sale sînt dedicate interogaţiilor majore ale fiinţei umane asupra sensului credinţei şi graniţei fragile care desparte binele de rău. Sub soarele lui Satan a fost ecranizat de regizorul Maurice Pialat, cu Gérard Depardieu în rolul Sfîntului din Lumbres şi Sandrine Bonnaire în rolul lui Mouchette. Filmul, care a provocat serioase controverse, a fost premiat cu Palme d’Or la Festivalul de la Cannes în 1987.

Lui Robert Vallery-Radot, care a citit primul această carte şi i-a plăcut.

G.B.

Prolog

Povestea lui Mouchette

I

Acesta este momentul înserării atât de mult îndrăgit de P.-J. Toulet¹. Acum, când orizontul se destramă – un nor uriaş de fildeş la apus, iar de la zenit până pe pământ, coboară cerul crepuscular, imensa singurătate, deja îngheţată, scăldată într-o linişte lichidă… Acesta este momentul în care poetul distilează în inima sa viaţa, pentru a obţine esenţa secretă, înmiresmată, otrăvită.

Deja turma umană se agită în umbră, cu mii de braţe, mii de guri; deja bulevardul se dezlănţuie şi străluceşte… Iar el, sprijinit în coate pe masa de marmură, priveşte cum se înalţă noaptea, ca o floare de crin.

Acesta este momentul în care începe povestea lui Germaine Malorthy, din târgul Terninques, în Artois. Tatăl ei era din neamul Malorthy din Boulonnais, familie de morari şi proprietari de mori, toţi din acelaşi aluat, pricepuţi să scoată profit dintr-un sac de grâu, dar generoşi în afaceri şi plini de viaţă. Malorthy, tatăl, s-a stabilit primul în Campagne, s-a căsătorit şi, renunţând la grâu pentru orz, s-a apucat de făcut politică şi bere, la fel de dezastruos şi una, şi cealaltă. Proprietarii de mori din Dœuvres şi din Marquise îl considerau un nebun periculos, care va sfârşi într-un șanț după ce va fi dezonorat breasla negustorilor care nu şi-au dorit decât un profit cinstit. „Suntem liberali din tată în fiu“, spuneau, asta însemnând că au fost şi au rămas negustori cinstiţi… Fiindcă din doctrinarul revoltat, de care timpul râde acum ironic, nu au descins decât oameni paşnici. Posteritatea spirituală a lui Blanqui² a invadat arhivele, iar cea a lui Lamennais³ a sufocat sacristiile.

Campagne are două notabilităţi. Prima – doctorul⁴ Gallet, deputat de arondisment, şcolit cu breviarul lui Raspail⁵, care, de la înălţimea unde îl aşezase soarta, continua să contemple cu melancolie paradisul pierdut al vieţii burgheze, orăşelul lui cenuşiu şi salonul tapiţat în verde, unde nimicul de el s-a copt. E sincer convins că ordinea socială şi proprietatea sunt în pericol, se lamentează şi, în tăcere, fără să intervină niciodată, speră să le prelungească dulcea agonie.

„Nu mi se face dreptate – a exclamat într-o zi această fantomă, cu o sinceritate emoţionantă – chiar aşa! Am şi eu o conştiinţă!“

A doua – marchizul de Cadignan, care, tot aici, duce viaţa unui rege fără regat. La zi cu informaţiile culese din rubrica „Mondenităţi“ a ziarului Gaulois şi din Cronica politică din Revue des Deux Mondes, el nutreşte ambiţia de a reînvia în Franţa un sport uitat – vânătoarea cu şoim. Din păcate, aşa-zişii şoimi de rasă pură din Norvegia, cumpăraţi pe bani buni, i-au înşelat speranţele şi i-au jefuit cămara; drept care le-a sucit gâturile acestor cavaleri teutoni şi a dresat mult mai modeştii răpitori autohtoni – şoimi păsărari sau ulii, antrenându-i pe ciocârlii sau pe coţofene. Între timp, umbla cu ochii după fete; cel puţin aşa se spunea, gura lumii trebuia să fie hrănită cu bârfe şi cu ce mai pica, în timp ce omuleţul bracona pe cont propriu, bătând drumurile în tăcere, ca un lup.

II

Malorthy avea o fiică, pe care mai întâi a dorit să o numească Lucréce⁶, din devotament pentru Republică. Directorul şcolii, considerând-o pe virtuoasa doamnă un fel de mama Grahilor⁷, a rostit un mic discurs şi a amintit că însuşi Victor Hugo i-a celebrat memoria⁸. Registrele statului civil ar fi împodobite de acest nume glorios. Din nefericire, preotul, cuprins de îndoieli, a decis că e necesar şi acceptul arhiepiscopului şi aşa, de voie, de nevoie, falnicul berar a trebuit să accepte cu durere ca fiica sa să fie botezată Germaine.

— Dacă ar fi fost băiat, n-aş fi acceptat în veci, dar pentru o domnişoară…

Domnişoara avea acum şaisprezece ani.

Într-o seară, Germaine a intrat în sufragerie, la cină, cu o găleată de lapte proaspăt în mână. La doi paşi de prag, s-a oprit brusc, genunchii i s-au muiat, iar chipul i-a devenit dintr-odată palid.

— Dumnezeule, ţipă Malorthy, fetei i s-a făcut rău!

Biata de ea îşi duse mâinile la burtă şi izbucni în lacrimi. Ochii scrutători ai mamei se întâlniră cu cei ai fetei.

— Tată, lasă-ne puţin, spuse ea.

Aşa cum se întâmplă, după mii de supoziţii confuze, cu greu mărturisite, dovada a ieşit deodată la iveală, explodând. Nici rugăminţile, nici ameninţările, nici chiar loviturile nu au reuşit să scoată de la fiica îndărătnică decât lacrimi de copil. Chiar şi cea mai mărginită creatură dă dovadă, în asemenea momente, de luciditate şi de sânge rece, care, fără îndoială, ţin de un instinct salvator. Când bărbatul îşi pierde cumpătul, ea tace. Stârnindu-i curiozitatea, ea ştie că-i va potoli mânia.

Opt zile mai târziu, totuşi, Malorthy i se adresează soţiei, trăgând din pipă:

— Mâine mă duc la marchiz. Mă frământă o idee. Am o bănuială.

— La marchiz!? se miră ea… Antoine, orgoliul te va distruge, nu ştii nimic sigur; o să te faci de râs.

— Vom vedea, răspunse bărbatul. E ora zece. Du-te la culcare.

Dar, a doua zi, odată instalat în fotoliul adânc din piele, în anticamera redutabilului său adversar, şi-a dat seama dintr-odată de nechibzuinţa sa. Calmat brusc, îşi spuse: „Am mers prea departe“…

Sigur pe el, s-a crezut în stare să rezolve şi această problemă, ca pe multe altele, ca un ţăran viclean, fără pic de respect de sine. Pentru prima dată, sentimente puternice îl copleşeau, vorbindu-i într-o limbă necunoscută.

Jacques de Cadignan intrase în al nouălea lustru de viaţă. De talie medie şi deja corpolent din pricina vârstei, purta în toate anotimpurile o haină cafenie de catifea, care îl rotunjea şi mai mult. Cu toate acestea, putea fi fermecător, printr-un soi de delicateţe înnăscută şi prin politeţea frustă, pe care o practica cu mult talent. Ca mulţi dintre aceea care trăiesc în cultul plăcerii şi în prezenţa reală sau imaginară a unei companii feminine, şi el, oricât se ostenea să pară sever, autoritar şi un pic necioplit, se trăda când deschidea gura; vocea sa era plină şi nuanţată, cu izbucniri de copil răsfăţat, imperativă şi tandră, enigmatică. Pe deasupra, moştenise de la mama lui irlandeză ochii de un albastru deschis, limpezi, dar fără profunzime, scăldaţi într-o lumină de gheaţă.

— Bună seara, Malorthy, luaţi loc.

Malorthy se ridicase de fapt. Îşi pregătise micul său discurs şi se temea să nu uite vreun cuvânt. La început, vorbea ca prin vis, aşteptând ca furia să-l facă să izbucnească.

— Domnule marchiz, zise, este vorba despre fiica mea.

— A!… făcu marchizul.

— Am venit să discutăm fără ocolișuri. De cinci zile, de când mi-am dat seama ce s-a întâmplat, m-am gândit, am luat în calcul toate posibilităţile, dar trebuie să vorbim ca să ne înţelegem şi cred că aşa se cuvine înainte să mergem mai departe. La urma urmei, nu suntem primitivi!

— Să mergem unde? întrebă marchizul.

Apoi continuă calm cu acelaşi ton:

— Nu, nu-mi bat joc de dumneavoastră, Malorthy, dar, dă-o naibii de treabă, mă puneţi să dezleg o ghicitoare! Suntem amândoi băieţi suficient de mari ca să ne mai păcălim unul pe altul sau să ne ascundem după deget. Vreţi să vorbesc eu în locul vostru? Ei bine! Micuţa e însărcinată, iar acum îi căutaţi nepoţelului un tată… Zic bine?

— Copilul e al dumneavoastră! strigă numaidecât berarul.

Calmul marchizului îi îngheţase spinarea. Dintre toate argumentele de necombătut pe care le memorase, nu a găsit nici unul pe care să îndrăznească să-l rostească. În mintea lui dovezile se risipiseră ca fumul.

— Vorbim serios aici, reluă marchizul. Vă asigur că nu vă voi acuza de impertinenţă înainte de a vă asculta argumentele. Doar ne cunoaştem, Malorthy. Ştiţi bine că eu respect fetele; sigur că am avut şi eu câteva mici aventuri, ca tot omul. Dar, pe cuvânt de onoare!, nu se naşte nici un copil în aceste locuri, fără ca blestematele de caţe să nu bârfească şi să nu comenteze cu dacă sau însă, se pare şi poate… Nu mai trăim pe vremea seniorilor feudali; bunul pe care mi l-am însuşit a venit de bună voie în mâinile mele. Republica este pentru toţi, pentru numele lui Dumnezeu!

„Republica!“, repetă în gând uluit berarul. Considera această declaraţie de principii o simplă fanfaronadă, chiar dacă marchizul vorbise pe şleau, şi, ca un ţăran autentic, se simţea atras de un guvern care să prezideze concursurile agricole şi să premieze vitele grase. Ideile castelanului din Campagne asupra politicii şi a istoriei păreau, de altfel, să aparţină ultimului dintre arendaşii săi.

— Atunci?… întrebă Malorthy, încă aşteptând un da sau un nu.

— Atunci vă iert că, aşa cum se spune, aţi căzut în plasa bârfitorilor. Voi, afurisitul vostru de deputat, în sfârşit, toţi baieţii răi de aici mi-au creat reputaţia de Barbă Albastră. Marchizul în sus, marchizul în jos, robie, drepturi feudale – prostii. Aşa marchiz cum sunt, trebuie mă bucur şi eu de judecată dreaptă, nu crezi? Vreţi să fiţi cinstit şi corect, Malorthy? Spuneţi-mi sincer, cine e dobitocul care v-a sfătuit să veniţi la mine şi să-mi înşiraţi o poveste total neplăcută şi, pe deasupra, să mă mai şi acuzaţi? O femeie e capul răutăţilor, nu? Ah! Scorpii nenorocite!

Izbucni acum în râs, cu hohote de cabaret. N-ar fi fost de mirare să râdă şi berarul la rândul său, ca după o îndelungă târguială, şi să spună: „Atunci, să batem palma! Hai să bem, domnule marchiz!“. Că doar francezii sunt un popor cu inimă mare.

— Ştiţi, domnule de Cadignan, oftă el, chiar dacă n-aş avea eu nici o dovadă, toată lumea ştia că o curtaţi pe fetiţă de mult vreme… Iată! Acum vreo lună, trecând eu pe drumul către Wail, v-am văzut pe amândoi, la marginea păşunii lui Leclercq, aşezaţi pe marginea şanţului, unul lângă altul. Mi-am zis: flirtează şi ea un pic, o să-i treacă. Fiindcă e logodită, de fapt, cu băiatul lui Ravault; doar e o fată respectabilă! În sfârşit, răul e făcut. Cu un om bogat ca dumneavoastră, un nobil, nu te joci când vine vorba despre onoare… Bineînţeles, eu nu vă cer să o luaţi de nevastă; nu sunt atât de prost. Dar nici nu ar trebui să ne trataţi ca pe ultimii oameni, să vă faceţi poftele cu noi, şi apoi să ne azvârliţi cât acolo, ca s-ajungem de râsul lumii.

A pronunţat aceste ultime cuvinte revenind, fără să-şi dea seama, la tonul lui obişnuit de ţăran care pune la cale o învoială, vorbind cu o bonomie presărată cu aluzii şi un pic plângăreaţă. „N-are curajul să nege, îşi spuse, dacă ar avea o propunere, ceva… să o facă.“ Dar periculosul său adversar îl lăsa să vorbească la pereţi.

Tăcerea a durat un minut sau două, timp în care nu s-a mai auzit decât un sunet de nicovală, în depărtare… Era o frumoasă după-amiază de august, cu ciripit de păsărele şi bâzâit de albine.

— Ei bine? zise în sfârşit marchizul.

În timpul acestui scurt răgaz, berarul şi-a refăcut forţele. El răspunse:

— E rândul dumneavoastră să veniţi cu o soluţie.

Dar marchizul îşi urmărea propria idee; îl întrebă:

— Pe acest Ravault când l-a văzut fata ultima dată?

— De unde naiba să ştiu?

— Acolo am putea găsi un indiciu, rosti calm marchizul, abia asta ar fi o informaţie interesantă… Dar taţii sunt atât de fraieri! În două ore v-aş fi predat chiar eu vinovatul, legat de mâini şi de picioare.

— Doamne Sfinte! strigă Malorthy, lovit parcă de fulger.

Nu ştia el mare lucru despre această formă superioară de insolenţă, căreia spiritele luminate îi zic cinism.

— Dragul meu Malorthy, continuă celălalt pe același ton, nu am nici un sfat să vă dau, în plus, într-o astfel de situaţie, un om ca dumneavoastră nu l-ar primi. Vă spun doar atât: reveniți peste opt zile; până atunci, calmaţi-vă, gândiţi-vă, nu vorbiţi despre asta cu nimeni, nu acuzaţi pe nimeni; s-ar putea să daţi peste cineva mai puțin îngăduitor decât mine. Nu mai sunteţi copil, ce naiba! Nu aveţi nici martori, nici scrisori, nimic. Opt zile – timp suficient ca oamenii să înceapă să vorbească şi să dea amploare unui nimic; veţi vedea… Aţi înțeles, Malorthy? încheie el jovial.

— Cred că da, răspunse berarul.

În acel moment, seducătorul ezită; pentru o clipă i s-a muiat tonul. „Ar vrea să-i spun tot ce am pe suflet – atenţie!“, se gândea Malorthy. Acest semn de slăbiciune i-a dat curaj. Iar pe de altă parte, simţea că se aprinde pe măsură ce se lăsa cuprins de mânie.

— Resemnaţi-vă, continuă Cadignan, și lăsați-o pe fetiță în pace. Oricum nu veți scoate nimic de la ea. Acest dulce vânat, vedeți dumneavoastră, este ca prepeliţă în lucernă, ar trece şi pe sub nasul celui mai bun câine de vânătoare, ar scoate din minţi chiar şi pe cel mai încercat spaniel.

— Chiar asta am vrut să spun, zise Malorthy, subliniind fiecare cuvânt printr-o aplecare a capului. Eu am făcut ce-am putut. Voi aştepta desigur opt zile, cincisprezece zile, atât cât va fi nevoie… Malorthy nu datorează nimic nimănui, iar dacă fata a greşit, doar ea va purta întreaga vină. Dacă este suficient de mare ca să calce pe alături, înseamnă că poate să se și apere…

— Haide! Haide! Fără vorbe goale, strigă marchizul.

Dar celălalt continuă fără nici o ezitare; era convins că îl sperie.

— Nu te descotoroseşti de o fată drăguţă aşa uşor cum te-ai descotorosi de un bătrân cumsecade, domnule de Cadignan, toată lumea ştie asta… Sunteţi un om de lume, vedeţi dumneavoastră, iar ea vă va spune, ea singură, ce are de spus, fir-ar al dracului să fie! Faţă în faţă, cu martori, fiindcă mititica e plină de curaj!… Şi, în cel mai rău caz, noi ne vom face de ruşine…

— Hai că vreau s-o văd şi p-asta, pe cinstea mea!

— O să vedeţi, promise Malorthy.

— Du-te și întreab-o, exclamă Cadignan, du-te și întreab-o chiar dumneata, prietene!

Berarul văzu pentru o clipă chipul palid, hotărât, impenetrabil al fetei și gura ei trufaşă care, timp de opt zile, se va încăpăţâna să păstreze secretul… Şi-atunci a strigat:

— Deştepu’ deştepţilor! Bineînţeles că i-a spus totul tatălui ei!

Şi se dădu doi paşi înapoi.

Marchizul şovăi o clipă, îl măsură cu privirea din cap până-n picioare, apoi, brusc, reveni pe poziţii. Albastrul deschis al ochilor căpătă o nuanţă verzuie. În acel moment, lui Germaine i se hotăra soarta.

S-a dus la fereastră, a închis-o, s-a întors la masă, încă tăcut. Apoi şi-a îndreptat umerii puternici, s-a apropiat de vizitator şi, gata să-l atingă, spuse numai:

— Jură, Malorthy!

— Vă jur! răspunse berarul.

Această minciună i se păruse pentru moment o bună stratagemă. Pe de altă parte, i-ar fi fost jenă să retracteze. O singură idee îi umbla prin minte, dar, cum nu putea lua o hotărâre, se simţea teribil de neliniştit. Avea vaga impresie că dintre cele două căi oferite o alesese pe cea greşită şi că se află într-o situaţie fără ieşire.

Se aştepta la o izbucnire violentă din partea lui; chiar şi-o dorea. Totuşi, marchizul i se adresă calm:

— Plecaţi acum, Malorthy. E suficient pentru ziua de azi. Şi dumneavoastră, într-o privinţă, şi eu, în alta, am fost păcăliţi de o fetişcană care ştia să mintă înainte să înveţe să vorbească. Atenție!… Oamenii care vă sfătuiesc cred că au fost suficient de isteţi ca să vă înveţe să nu comiteţi două sau trei greşeli, dintre care cea mai mare ar fi să vreţi să mă intimidaţi. Puteţi crede despre mine orice, nu-mi pasă! Pe scurt, tribunalul ne aşteaptă, dacă vă ţin curelele… Acum, la revedere!

— Om trăi şi-om vedea! răspunse berarul cu nobleţe.

Şi tot reflectând la un alt răspuns, se trezi afară, singur şi confuz.

— Diavolul ăsta, va spune el mai târziu, îţi dă borhot în loc de orz şi vrea să-i şi mulţumeşti.

Pe drumul spre casă rememoră toate detaliile scenei întâlnirii, punându-se, cum se obişnuieşte, într-o lumină favorabilă. Dar, indiferent de ce se petrecuse, bunul său simţ a fost nevoit să accepte un adevăr copleşitor pentru orgoliul lui; toată această confruntare de forţe, în care îşi pusese toată nădejdea, nu a dus la nici un rezultat. Ultimele cuvinte ale lui Cadignan, încărcate de semnificații ciudate, nu încetau să-l neliniştească în privinţa celor ce vor urma… „Şi dumneavoastră, într-o privinţă, şi eu, în alta, am fost păcăliţi…“ Se pare că mititica asta îi trimisese pe amândoi la colţ.

Ridicând ochii, văzu printre copaci casa lui arătoasă din cărămidă roșie, begoniile din grădină, fumul înălţându-se din coşul fabricii de bere în aerul de seară și nu se mai simți aşa de nefericit. „O să-mi scot eu pârleala“, murmură, „va fi un an minunat“. Timp de douăzeci de ani, visase ca într-o bună zi să rivalizeze cu marchizul: reuşise. Incapabil de idei mari, dar înzestrat cu un ascuţit simţ al realităţii, nu se îndoia nici o clipă că este primul în micuțul său oraș, că aparține clasei stăpânilor, ale căror legi și obiceiuri din fiecare veac se reflectă pe chipul său; jumătate-comerciant, jumătate-rentier, posesor al unui motor pe gaz, simbol al științei și al progresului, era, evident, superior țăranului înnobilat și medicului politician, care nu sunt decât nişte burghezi decăzuţi. O va trimite pe fată să nască la Amiens. În lipsă de ceva mai bun, era, cel puțin, sigur de discreția marchizului. În plus, notarii din Wadicourt și Salins nu făcuseră nici un secret din apropiata vânzare a castelului. Ambițiosul berar abia aştepta să-şi ia revanşa. Nu mergea atât de departe cu răzbunarea, încât să-i dorească rivalului său moartea. Era unul dintre acei oameni cumsecade care știu cum să-şi stăpânească ura, însă pe care ura nu-i poate lua în stăpânire.

*

…Era o dimineaţă de iunie; o dimineaţă atât de luminoasă şi sonoră, o zi senină.

— Du-te să vezi cum au dormit animalele! porunci mama Malorthy (vacile lor frumoase, şase la număr, rămăseseră cu o zi în urmă în luncă)…

Germaine revedea mereu cu ochii minţii colţul acela de pădure din Sauves, colina albastră şi câmpia întinsă ce duce la mare, cu dunele scăldate în soare.

Sau orizontul, care deja se încălzeşte şi fumegă, drumul încă pustiu, la adăpostul umbrei şi păşunile de jur împrejur, presărate cu meri chirciţi. Şi lumina, la fel de proaspătă ca picăturile de rouă. De fiecare dată va auzi vacile fornăind şi mugind în seninul dimineţii. Va inspira ceaţa cu aromă de scoarţă de copac şi fum, care îţi irită gâtul şi te face să-ţi dregi glasul. Întotdeauna va reveni pe drumul acesta gol, pe care ochiurile de apă strălucesc în razele răsăritului de soare… Dar ce poate fi mai minunat decât că, la marginea pădurii, străjuit de cei doi câini, Roule-à-Mort et Rabat-Joie, se află eroul ei, trăgând din pipa lui de lemn, îmbrăcat cu haina de catifea şi cu cizme înalte, ca un rege.

Se întâlniseră în urmă cu trei luni, pe drumul spre Desvres, într-o duminică. Au mers unul lângă altul până în apropierea primei case… Îi reveneau rând pe rând în minte cuvintele tatălui ei şi, mai ales, celebrul articol din Réveil de l’Artois, pe care acesta îl scandase, bătând cu pumnul în masă – munca la stăpân, temniţă pe viaţă –, apoi istoria ilustrată a Franţei, Ludovic al XI-lea, cu o pălărie ţuguiată pe cap (în spatele lui, se poate vedea un spânzurat care se leagănă, şi pe fundal, Turnul din Plessis⁹)… Fata răspundea natural, fără falsă pudoare, cu capul semeţ şi îndrăzneală copilărească. Dar, amintindu-şi de tatăl ei, berarul cel republican, se scutură, cuprinsă de fiori –, avea un secret de-acum, secretul ei!…

La şaisprezece ani, Germaine ştia să iubească (nu doar să viseze la dragoste – asta nu era decât un joc de societate)… Germaine ştia să iubească, adică să aibă grijă, ca de un fruct frumos gata să se coacă, să-şi hrănească curiozitatea faţă de plăceri şi riscuri şi încrederea plină de curaj a celor ce joacă totul pe o carte, înfruntând o lume necunoscută, rescriind, cu fiecare nouă generaţie, istoria bătrânului univers. Micuţa burgheză, cu faţa ei albă ca laptele, cu privirea adormită, cu mâinele ei atât de catifelate, împletea în tăcere, aşteptând momentul în care va îndrăzni să trăiască. Era îndrăzneaţă peste măsură în imaginaţie şi în dorinţe, dar organizând totul, odată alegerea făcută, cu un bun-simţ de-a dreptul eroic. Ce obstacol mai bun decât sfânta ignoranţă, atunci când un sânge generos, cu fiecare bătaie a inimii, te inspiră să sacrifici totul pentru o himeră. Bătrâna Malorthy venise pe lume urâtă şi bogată, aşa că singura aventură la care spera era o căsătorie decentă, o chestiune de notar; virtuoasă prin doar propria-i natură, era totuşi copleşită de credinţa vie în fragilitatea şi nesiguranţa firii oricărei femei, pe care o percepea ca pe o construcţie complicată, care, la cea mai mică mişcare, se poate nărui.

— Dragă, îi spuse soţului, eu cred că fiica noastră are nevoie de religie…

Se simţea prea stânjenită să continue, chiar dacă ştia bine ce ar vrea să spună. Dar Malorthy nici nu vru să audă:

— Ce nevoie are ea de un preot? Să afle la spovedanie lucruri pe care nu ar trebui să le ştie? Este ştiut că preoţii deformează conştiinţa copiilor.

Tocmai din această cauză îi interzisese fetei să urmeze cursul de catehism sau să-i frecventeze pe acei bigoţi care „bagă zâzania“, zicea el, chiar şi în cele mai reuşite căsnicii. Mai vorbea el, în termeni sibilinici, despre vicii secrete care afectau grav sănătatea micilor domnişoare, vicii pe care le deprind la mănăstire, atât teoretic, cât şi practic. „Călugăriţele pregătesc fetele pentru preot“ – era una dintre maximele lui. „Ele subminează de la început autoritatea soţului“, conchidea, lovind cu pumnul în masă. Fiindcă nu admitea, nici măcar în glumă, vreo atingere adusă dreptului conjugal, singurul pe care unii dintre eliberatorii umanităţii l-ar fi vrut drept absolut.

Iar când doamna Malorthy se tot plângea că fata nu are deloc prieteni şi că nu părăseşte cu zilele grădiniţa lor cu tufe de tisă, tunse ca la cimitir, bărbatul răspundea:

— Las-o în pace. Fetele din locul acesta păcătos sunt toate pline de răutate. Sub oblăduirea asociaţiilor de binefacere, „Copiii Mariei“ şi restul, preotul le ține o predică de-o oră în fiecare duminică. Ia vezi-ţi de treabă! Dacă ai fi vrut s-o pregăteşti pentru viaţă, trebuia să mă asculți și s-o trimiți la liceu, în Montreuil, acum ar fi avut o diplomă! Dar, la vârsta ei, prietenia cu fetiţe n-are nici o valoare… Știu eu bine ce spun…

Aşa vorbea Malorthy, bazându-se pe vorbele deputatului Gallet, pe care, problemele delicate ale educaţiei feminine nu l-au lăsat niciodată indiferent. De altfel, bietul omuleţ, cândva doctor la liceul din Montreuil, ştia o grămadă de lucruri despre domnişoare, şi nu le ascundea.

— Din punct de vedere științiific…, spunea uneori cu zâmbetul unui om care şi-a pierdut de mult iluziile şi e plin de indulgență pentru plăcerile celorlalţi, plăceri de care el nu se mai poate bucura acum.

………………………………………………………………………

În grădina cu tufe de tisă, pe veranda goală, unde miroase de la arbustul de mastic, se află ea, cea care s-a plictisit să mai aştepte nu se ştie pe cine, care nu vine niciodată, ea, micuţa fată plină de ambiţii… A plecat din locul acesta şi s-a dus hăt, departe, tocmai dincolo de Indii… Din fericire pentru Cristofor Columb, pământul e rotund; caravela legendară îşi îndreapta prova spre drumul de întoarcere… Dar poate fi încercat şi un alt drum, drept, nemilos, care se tot îndepărtează și de pe care nimeni nu se mai întoarce. Dacă Germaine, sau cele care îi vor urma în viitor, ar putea să vorbească, ar spune: „Ce rost are, oare, s-o iau pe drumul vostru bun, care nu duce nicăieri?… Ce vreţi să fac eu cu un univers rotund ca un ghem de lână?“.

Oricine pare născut pentru o viaţă liniştită are un destin tragic. Fapt surprinzător, am spune, imposibil de imaginat… Dar faptele nu au nici o importanţă: tragedia se juca în propria lui inimă.

*

Dacă demnitatea i-ar fi fost mai puțin grav afectată, probabil că Malorthy ar fi decis să-i povestească pe larg soţiei cum a decurs vizita la castel. Dar aşa, hotărî că ar fi mai bine să-şi ascundă pentru o vreme neliniştile şi tulburarea în spatele unei tăceri superioare, pline de amenințări. În plus, dorea să se răzbune și se gândea că o va face cu ușurință, declanşând o dramă domestică, în care să-şi ia revanşa măcar faţă de fată. Pentru mulți nătărăi orgolioşi, pe care viața îi dezamăgește, familia rămâne o instituție necesară, care le pune la dispoziție, la o aruncătură de băţ, câteva ființe slabe şi fără apărare, pe care chiar şi cel mai laş om din lume le poate înspăimânta. Pentru că nevolnicilor le place să-şi oglindească nimicnicia în suferinţa altora.

Aşa că, îndată ce se încheie cina, Malorthy nu aşteptă mult şi porunci:

— Fetiţo, trebuie să vorbesc cu tine…

Germaine ridică capul, puse încet andrelele pe masă și așteptă.

— M-ai trădat, continuă pe acelaşi ton ridicat, o gravă trădare… O fată care calcă strâmb este pentru familie ca şi cum… toată lumea ne poate arăta de mâine cu degetul, pe noi, o familie respectabilă, cu afaceri ireproşabile, care nu datorăm nimic nimănui. Iar tu? În loc să-ţi ceri iertare şi să te sfătuieşti cu noi aşa cum se cuvine, tu ce faci? Boceşti ca după mort şi, fără încetare, nu scoţi decât Oh!-uri şi Ah!-uri. Dar să ne lămureşti şi pe noi cum stau lucrurile – nimic. Linişte şi discreţie totală! Taci ca peştele! Dar de-acum s-a terminat, vei vedea cu cine ai de-a face, spuse lovind cu pumnul în masă. Gata cu plânsul! Vorbeşti sau nu?

— Staţi un pic, răspunse fata, ca să mai câştige timp.

Timpul se scurse şi nu se îndoia că sosise clipa adevărului, de care se temea atât de mult; iar acum, în momentul decisiv, ideile, pe care, timp de o săptămână, le copsese în tăcere în minte, se găseau într-o dezordine de nedescris.

— Tocmai m-am întâlnit cu amantul tău, continuă el, l-am văzut cu ochii mei… Domnişoara îşi permite un marchiz, carevasăzică, i-e ruşine cu berea tatălui ei… Biată naivă, te crezi acum doamnă şi castelană, înconjurată de conţi şi de baroni, şi cu paji care să-ţi ducă trena! În sfârşit, am schimbat cu el câteva vorbe. Să vedem dacă o să ne înţelegem: trebuie să-mi promiţi că o s-o apuci pe calea cea dreaptă şi că mă vei asculta cu ochii închişi.

Fata plângea în tăcere, privindu-l cu ochi senini printre lacrimi. Umilinţa, de care atât se temuse, acum nu o mai speria. „Doamne, voi muri sigur de ruşine!“, îşi repetase doar cu o zi înainte, în aşteptarea exploziei. Iar acum încerca să retrăiască sentimentul acela, dar nu mai reuşea deloc.

— Mă vei asculta? repetă Malorthy.

— Ce trebuie să fac? întrebă.

Bărbatul se gândi o clipă:

— Domnul Gallet va veni mâine aici.

— Nu mâine, îl întrerupse ea, ci sâmbătă, când e zi de târg.

Malorthy rămase cu gura căscată şi se uită mirat la ea pentru o clipă.

— Nu m-am gândit, într-adevăr. Ai dreptate, sâmbătă.

Fata făcuse această observație cu o voce clară şi calmă, pe care tatăl ei nu o mai auzise. Lângă şemineu, mama tulburată suspină.

— Atunci, sâmbătă să fie! Deci, sâmbătă, continuă berarul, care pierduse şirul vorbelor. Gallet e un om trecut prin viaţă. Este corect şi cu principii sănătoase… Păstrează-ţi lacrimile pentru el, fetiţo! Vom merge împreună să-l căutăm.

— O, nu, spuse ea.

Fiindcă zarurile fuseseră aruncate, în toiul luptei, se simţea liberă şi plină de viaţă. Acest nu, care îi atinse buzele, i se părea şi dulce, şi amar, la fel ca primul sărut. Era prima ei provocare.

— O, Doamne! tună bărbatul.

— Hai, Antoine! interveni mama, las-o un pic să-şi tragă sufletul! Ce-ai vrea să-i spună deputatului tău bietul copil.

— Adevărul, fir-ar să fie! strigă Malorthy. În primul rând, deputatul este şi doctor. În al doilea rând, dacă copilul se naşte în afara căsătoriei, vom avea din partea lui o recomandare ca să trimitem fata la Amiens. În afară de asta, un medic reprezintă educaţia, ştiinţa…, nu e un om de rând. El este preotul paroh al republicanului. Şi-apoi, mă faceţi să râd cu secretele voastre. Îţi imaginezi că marchizul va fi cel care va vorbi primul? Micuţa era minoră atunci, a fost probabil coruptă, s-ar putea ajunge departe! La naiba, îl vom târî prin tribunale! Îşi dă aere de mare nobil, te ia de prost, neagă evidenţa, minte aşa cum respiră, ce mai, un marchiz cu copite!… Nefericito! exclamă întorcându-se către fată. Iar pe deasupra să ştii că a ridicat mâna la tatăl tău, m-a lovit!

Nu premeditase această ultimă minciună, care a fost doar un artificiu retoric. În plus, nu și-a atins deloc scopul. Inima micii rebele bate mai tare, mai puțin la gândul ofensei aduse părintelui ei, cât la imaginea închipuită a eroului, la magnifica lui mânie… Mâna lui! Această mână extraordinară… Și, cu o privire perfidă, căuta urma pe obrazul patern.

— Opreşte-te o clipă, zise mama, lasă-mă şi pe mine să vorbesc.

Luă capul fetei între mâini.

— Biată prostuţă, cui vrei să mărturiseşti tu adevărul dacă nu părinţilor tăi? Când am bănuit cum stau lucrurile, era deja prea târziu, dar după aceea! Acum ştii cât valorează promisiunile bărbaţilor? Toţi sunt nişte mincinoşi, Germaine! Domnişoara Malorthy?… Cine? N-am auzit de ea. Iar tu o să fii prea mândră ca să-l faci să-şi înghită minciuna? Vei accepta să se creadă că te-ai dăruit unui om de nimic, unui valet, unui vagabond? Hai, recunoaşte! Ţi-a jurat că va păstra secretul?… Nu se va căsători cu tine, fata mea! Vrei să ştii ceva? Notarul său din Montreuil a pus deja în vânzare ferma lui din Charmettes, moara, totul. Castelul e în aceeaşi situaţie. Într-o bună dimineaţă, tăcere! Nu mai e nimeni! Iar tu, de râsul tuturor?… Dar răspunde odată, cap de cuc! strigă mama.

„Nu mai e nimeni…“ Doar atât îi răsuna în minte. Singură… abandonată, detronată, degradată… Singură în mijlocul gloatei… pocăită!… De ce să se teamă mai mult pe lume, dacă nu de singurătate şi de plictiseală? De ce să se teamă, dacă nu de această casă lipsită de culoare? Apoi, cu braţele încrucişate pe piept, îşi pipăi naiv sânii delicaţi, inima ei mică, acum rănită profund. Apasă cu putere, până când găseşte soluţia izvorâtă din durere şi răbufneşte:

— Mamă! Mamă! Mai bine mor!

— Destul, intervine Malorthy; vei alege între el şi noi. Cum mă vezi şi cum te văd, îţi pun la dispoziţie încă o zi…, ascultă-mă bine, măgăriţo! Nici o oră mai mult!

Între ea şi iubitul ei se afla acest grăsan furios, scandalul inevitabil, povestea încheiată, singura ei speranţă într-un viitor fericit, spulberată. Sigur că ea îi jurase tăcere, dar asta pentru că ştia că el o va salva… În acest moment, pe grăsanul din faţa ei îl urăşte din tot sufletul.

— Nu! Nu! repetă ea.

— E nebună, Doamne Dumnezeule! strigă mama Malorthy ridicându-și brațele spre cer, nebună de legat!

— Bineînțeles că voi înnebuni, răspunse Germaine, plângând în hohote. Până la urmă, ce-aveţi cu mine, de ce îmi faceţi rău? Luaţi ce hotărâre vreţi, bateți-mă, alungați-mă, tot îmi voi lua viaţa… Dar, oricum, nu vă voi spune nimic! Cât despre domnul marchiz, toate sunt minciuni; nu m-a atins nici măcar cu un deget.

— Bestie mincinoasă! şopti berarul printre dinţi.

— De ce mă mai întrebaţi dacă tot nu vreţi să mă credeţi? zise ea cu voce de copil.

Îşi înfruntase părintele, îl sfidase printre şiroaie de lacrimi; se simţea puternică în floarea vârstei, a tinereţii ei necruţătoare.

— Să te credem, zici? Să te credem? Nu s-a născut încă omul care să mă păcălească pe mine… Vrei să vezi? A sfârşit prin a mărturisi cavalerul tău! I-am forţat eu mâna: „Puteţi nega mult şi bine, i-am spus, fata ne-a mărturisit totul“.

— O, ma… mă! Ma-mă, se bâlbâi ea, cum a îndrăznit, cum e posibil?!

Frumoşii ei ochi albaştri, uscaţi şi aprinşi dintr-odată, deveniseră violet; cu fruntea palidă, plimba în van cuvinte prin gura uscată.

— Taci odată, o să ne omori de tot! repeta mama. Vai de capu’ nostru…

Dar, chiar şi fără cuvinte, cei doi ochi albaştri vorbiseră suficient. Berarul citise în ei o imensă ură ascunsă. Nici chiar cel ce îşi apără puii nu este atât de fioros şi vehement, aşa cum e cel căruia i se smulge copilul de lângă el, carne din carnea lui, dragostea lui, creaţia lui.

— Pleacă de-aici! Pleacă odată! strigă tatăl indignat.

A așteptat o clipă, cu ochii plecaţi, cu buzele tremurânde, stăpânindu-se să nu mărturisescă totul ca pe o insultă supremă. Își luă andrelele şi ghemul, apoi trecu peste prag cu pas mândru, mai roșie la faţă decât o ţărăncuţă ce leagă spice în zilele secerişului.

Dar, odată eliberată, urcă scara din două salturi de căprioară şi intră în camera ei, trântind uşa. Prin fereastra întredeschisă, se putea vedea la capătul aleii, printre două tufe de hortensia, grilajul de fontă, vopsit în alb, care închide micul ei univers, la marginea unui câmp de praz… Mai încolo, căsuţele de cărămidă, aliniate până la răspântia drumului, acolo unde de pe coşul casei crăpate din chirpici, cu acoperiş din paie, se înalţă fumul; este locuinţa bunului Lugas, ultimul cerşetor din oraş. Iar această cuşmă din paie, zgribulită de frig, în mijlocul strălucitoarelor acoperişuri vopsite, este şi ea un alt cerşetor, un alt om liber.

Se întinse pe pat, cu obrazul cufundat în pernă. Încerca să-şi adune gândurile, să le pună în ordine, dar, în mintea ei confuză, nu se auzea decât vuietul mâniei… A! Biată fată a cărei soartă se decide în patul copilăriei, în camera mirosind a ceară de podele şi aşternuturi proaspete.

Preţ de două ore, Germaine a pus la cale planuri de cucerire a lumii, dacă nu cumva lumea avea deja un stăpân, ale cărui fete nu au nici o grijă… A gemut, a strigat, a plâns, fără să poată schimba mare lucru în faţa evidenţei implacabile. Odată deconspirată aventura şi greşeala mărturisită, ce şansă mai avea să-şi întâlnească din nou iubitul, să-l revadă măcar? Să-i dea puţină atenţie? „E convins că am divulgat secretul şi acum nu mă mai respectă.“ „Într-o bună dimineaţă, tăcere!“, strigase mai devreme mama Malorthy… Ce ciudat! Pentru prima oară, fata se simţi neliniştită, nu atât la gândul că va fi părăsită, ci, mai ales, la perspectiva viitoarei singurătăţi. Cât despre trădare, nici măcar nu-i trecuse prin minte vreodată să se teamă de ea. Să renunţe la traiul burghez călduţ, respectabil, la casa confortabilă din cărămidă, la berăria utilată modern, la purtările cuviincioase care atrag respectul celor din jur pentru tânara fiică a unui comerciant remarcabil – da, nu-i păsa deloc acum de pierderea acestor privilegii. Când o vedea în rochie de duminică, cu părul corect pieptănat, cu râsul ei viu şi proaspăt, tata Malorthy era convins că micuţa domnişoară era perfect pregătită pentru viitor; „crescută ca o regină“, spunea plin de mândrie. Şi adăuga: „am conştiinţa împăcată, mi-e de-ajuns“. Dar nu-şi confruntase propria conştiinţă decât cu registrele contabile.

Vântul se înteţise; în depărtare, ferestrele cu perdeluţe în carouri se luminau una câte una; aleea de nisip devenise de un alb ceţos, iar grădiniţa din faţă se adâncise dintr-odată fără măsură, pierzându-se în vastitatea nopţii… Germaine îşi reveni din mânie, ca trezită dintr-un vis. Sări din pat şi se duse să asculte la uşă, dar nu auzi decât sforăitul obişnuit al berarului şi bătăile solemne ale pendulei; se întoarse la fereastra deschisă, apoi făcu de vreo zece ori înconjurul cuştii ei strâmte, fără un zgomot, graţioasă şi invizibilă, ca un lup tânăr… I-auzi! E deja miezul nopţii?

Tăcerea profundă înseamnă pericol şi aventură, risc maxim; sufletele mari îşi desfac aripile. Totul doarme; nici o capcană… „Sunt liberă!“, spuse dintr-odată, gemând uşor de plăcere, cu acea voce joasă, uşor răguşită, care nu-l lăsa deloc indiferent pe iubitul ei… Era, în sfârşit, liberă.

„Liberă! Liberă!“, repetă din ce în ce mai convinsă de asta. Bineînţeles că n-ar fi putut spune de ce se simţea liberă, nici din ce lanţuri se eliberase. Ideea înflorise pur şi simplu în mijlocul tăcerii complice din jur. Încă o dată, la adăpostul unei nopţi minunate, o tânără răsfăţată îşi încearcă forţele, la început cu reţinere, apoi cuprinsă de frenezie, arătându-şi muşchii de adult, dinţii şi ghearele.

Lasă în urmă tot trecutul, ca pe un culcuş de o noapte.

Deschise uşa pe bâjbâite, coborî scara în vârful picioarelor, întoarse cheia în broască şi primi direct în faţă aerul nopţii, niciodată atât de plăcut. Traversă ca o umbră grădina…; trecu de grilaj…, iată şoseaua şi prima răspântie… A răsuflat, în sfârşit, uşurată abia atunci când casele au rămas mult în spate, ascunse după copaci, compacte în întuneric… Acum se aşază pe marginea digului, înfiorată încă de plăcerea descoperirii… Drumul pe care îl străbătuse i se păruse extraordinar de lung. Noaptea din jur se deschidea în faţa ei ca un adăpost primitor, ca un cufăr cu comori… Nu-şi putea face nici un plan acum, îşi simţea aşa plăcut capul, golit de gânduri… „Să pleci imediat de-aici! Hai, du-te“, doar ce-i spusese tatăl ei. Şi ce putea fi mai simplu? Uite că a plecat.

1. Paul-Jean Toulet (1867-1920), scriitor şi poet francez, cunoscut pentru volumul Contrarime (catrene cu rime îmbrăţişate). Aici, însă, autorul trimite la atmosfera nostalgică din ultimul roman al acestuia, publicat în anul morţii, La jeune fille verte (Fata verde).

2. Louis Auguste Blanqui (1805-1881), teoretician al socialismului, antimonarhist înfocat, şi-a petrecut o mare parte din viaţă în închisoare.

3. Hugues-Félicité Robert de Lamennais (sau De La Mennais) (1782-1854), preot catolic, filosof şi teoretician politic. Intelectual influent în perioada Restauraţiei, este considerat părintele catolicismului liberal.

4. Officier de santé, denumire dată, între 1803 şi 1892, unei persoane care profesa medicina fără să deţină titlul de doctor în Medicină.

5. François-Vincent Raspail (1794-1878), chimist, naturalist, medic, fiziolog, avocat şi politician socialist. S-a aflat în fruntea Revoluţiei franceze de la 1848, iar la alegeri a candidat împotriva lui Louis Napoleon Bonaparte. Aici se face referire la manualul său de popularizare Manuel annuaire de la santé (Manualul anual al sănătăţii), care a fost reeditat în Franţa timp de aproape 100 de ani (1845-1935).

6. Figură legendară a aristocraţiei romane, sinuciderea ei a dus la trecerea statului roman de la monarhie la republică.

7. Mama Grahilor, Cornelia, fiica lui Scipio Africanul, este simbolul devotamentului dus până la extrem de o mamă faţă de copiii săi.

8. Personajul dramei lui Victor Hugo, Lucreţia Borgia, este chiar opusul acestor două modele de virtute.

9. Le Plessis-le-Tour, reşedinţa preferată a lui Ludovic al XI-lea.