Siri Hustvedt

O vară fără bărbaţi

Traducere din limba engleză şi note
de Veronica D. Niculescu

 POLIROM
2012

Siri Hustvedt, The Summer Without Men

Copyright © 2011 by Siri Hustvedt

All rights reserved.

© 2012 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2808-7

ISBN PDF: 978-973-46-2809-4

ISBN print: 978-973-46-2649-6

Foto copertă: © Olly/Shutterstock.com

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Siri Hustvedt (n. 1955, Northfield, Minnesota) a urmat cursurile colegiului St. Olaf din Northfield până în 1977. A studiat apoi la Columbia University din New York, unde şi-a susţinut şi doctoratul în literatură engleză în anul 1986. Între timp începe să scrie literatură şi debutează în 1978 cu un poem publicat în Paris Review. În 1982, Siri Hustvedt s-a căsătorit cu prozatorul Paul Auster. În acelaşi an a publicat volumul de poeme Reading to You, după care a început să scrie proză. Două dintre povestirile sale au fost incluse în antologiile anuale Best American Short Stories din 1990 şi 1991, iar ulterior i-au apărut romanele The Blindfold (1992), The Enchantment of Lily Dahl (1996), What I Loved (2003) şi The Sorrows of an American (2008). Pe lângă scrierile de ficţiune, Siri Hustvedt a mai publicat şi câteva volume de eseuri. În 2011 îi apare romanul The Summer Without Men (O vară fără bărbaţi), care a fost nominalizat la premiul Femina în Franţa.

Până în prezent scrierile lui Siri Hustvedt au fost traduse în treizeci de limbi.

Mia Fredricksen, personajul principal din O vară fără bărbaţi, pare o femeie împlinită. Ajunsă la cincizeci şi cinci de ani, are o carieră universitară, este o poetă cu un oarecare renume şi are o fiică fermecătoare, care e actriţă. Însă romanul debutează cu năruirea universului stabil al eroinei: după treizeci de ani de căsnicie, soţul ei, Boris Izcovich, o părăseşte, spunându-i că vrea să ia o pauză. Numai că Mia află că „pauza“ este o colegă a acestuia, cu douăzeci de ani mai tânără. După o cădere nervoasă, Mia se întoarce peste vară în Bonden, oraşul copilăriei ei, unde se integrează într-un univers exclusiv feminin, în care idiosincraziile şi obsesiile bătrânelor dintr-un azil alternează cu vitalitatea şi cruzimea copilărească a unui grup de fetiţe cărora le predă un curs de poezie. Scrisă la persoana întâi, cu un rafinament şi o fineţe remarcabile, O vară fără bărbaţi este o carte despre descoperirea sinelui feminin, despre diferenţele dintre sexe, despre maturizare şi recuperare, o remarcabilă scufundare în universul profund al feminităţii.

Pentru Frances Cohen

LUCY (IRENE DUNNE): Eşti complet năucit, nu?

JERRY (CARY GRANT): Îhâm. Tu nu?

LUCY: Nu.

JERRY: Păi, ar trebui să fii, fiindcă greşeşti crezând că lucrurile stau într-un mod diferit fiindcă nu mai sunt la fel. Lucrurile stau într-un mod diferit, numai că într-un alt fel. Tu eşti la fel, doar eu am fost un prost. Ei bine, acum nu mai sunt. Aşa că, de vreme ce eu sunt diferit, nu crezi că lucrurile ar putea fi iarăşi la fel? Doar un pic diferite.

The Awful Truth (Îngrozitorul adevăr)

regia de Leo McCarey

scenariul de Viña Delmar

Cândva, după ce el a zis cuvântul pauză, am înnebunit şi am aterizat într-un spital. Nu a zis Nu vreau să te mai văd niciodată sau S-a terminat, dar după treizeci de ani de căsnicie, cuvântul pauză a fost suficient ca să mă transforme într-o lunatică ale cărei gânduri explodau, ricoşau şi se ciocneau unul de altul ca boabele de popcorn într-o pungă din cuptorul cu microunde. Am făcut această tristă observaţie pe când stăteam întinsă în patul meu din Secţia Sudică, atât de ameţită de Haldol, încât nu mai aveam chef nici să mă clintesc. Vocile enervante şi ritmice se mai înmuiaseră, dar nu dispăruseră, iar când închideam ochii, vedeam personaje de desene animate fugărindu-se printre dealuri roz şi dispărând în păduri albastre. Până la urmă, dr. P. m-a diagnosticat cu psihoză depresivă temporară, cunoscută şi ca psihoză reactivă temporară, ceea ce înseamnă că eşti cu adevărat nebun, dar nu pentru mult timp. Dacă durează mai mult de o lună, îţi trebuie altă etichetă. Se pare că de cele mai multe ori există un declanşator sau, în limbaj psihiatric, un „eveniment traumatic“ pentru această formă anume de dereglare. În cazul meu a fost Boris sau mai degrabă faptul că nu mai era nici un Boris, că Boris luase o pauză. M-au ţinut închisă vreme de o săptămână şi jumătate şi-apoi mi-au dat drumul. Am mai fost o vreme pacient extern, până am descoperit-o pe dr. S., cu vocea ei joasă şi muzicală, un zâmbet reţinut şi o ureche bună pentru poezie. Ea m-a sprijinit – şi de fapt încă mă mai sprijină.

Nu-mi place să-mi amintesc de nebună. M-a făcut de ruşine. Multă vreme m-am abţinut să mă uit la ce scrisese într-o agendă albă cu negru în perioada şederii ei în salon. Ştiam ce era mâzgălit pe copertă, cu un scris care nu semăna deloc cu al meu – Cioburi de creier –, dar nu o deschideam. Înţelegeţi, mi-era frică de ea. Când venea în vizită, fiica mea, Daisy, îşi ascundea stânjeneala. Nu ştiu cu precizie ce vedea, însă pot bănui: o femeie uscată, nemâncată, încă derutată, cu corpul înţepenit de medicamente, o persoană care nu putea răspunde cum se cuvine la vorbele fiicei sale, care nu îşi putea ţine în braţe propriul copil. Iar apoi, când pleca, o auzeam văitându-se asistentei, oftând din gât: „Parcă nici n-ar fi mama mea“. Pe atunci eram prea preocupată de mine însămi, însă a-mi aminti acum acea propoziţie e un chin. Nu mă pot ierta.

Pauza era franţuzoaică şi avea părul şaten, lins, dar strălucitor. Avea nişte sâni impresionaţi, adevăraţi, nu fabricaţi, ochelari înguşti şi dreptunghiulari şi o minte excepţională. Bineînţeles, era tânără, cu douăzeci de ani mai tânără ca mine, iar bănuiala mea e că Boris tânjise câtva timp după colega lui înainte de a se repezi spre zonele ei semnificative. Mi-am imaginat totul iarăşi şi iarăşi: Boris, cu şuviţele albe ca zăpada căzându-i pe frunte în timp ce înhaţă pieptul numitei Pauza lângă cuştile şobolanilor modificaţi genetic. Întotdeauna îmi imaginez scena în laborator, deşi probabil că greşesc. Cei doi se aflau rareori singuri acolo, iar „echipa“ ar fi băgat de seamă confruntarea gălăgioasă din preajma lor. Probabil că se refugiau în vreo cabină de toaletă, iar Boris al meu se împingea cu forţă în colega cercetătoare, cu ochii dîndu-i-se peste cap în orbite atunci când se apropia de explozie. Ştiam totul despre asta. Îi văzusem ochii rostogolindu-se de mii de ori. Banalitatea poveştii – faptul că este repetată zilnic, până la sastisire, de bărbaţi care descoperă, toţi deodată sau pe rând, că ceea ce ESTE nu TREBUIE SĂ FIE şi apoi acţionează pentru a se elibera de femeile care îmbătrânesc şi care au avut grijă ani în şir de ei şi de copiii lor – nu atenuează durerea, gelozia şi umilinţa care-l copleşesc pe cel părăsit. Femeile dispreţuiesc. Am urlat, am ţipat şi-am lovit pereţii cu pumnii. L-am înspăimântat. El voia linişte, voia să fie lăsat în pace, ca să îşi vadă de drum cu manierata neuroloagă a viselor lui, o femeie cu care nu avea nici un trecut, nici dureri ce-l împovărau, nici mâhniri, nici conflicte. Şi totuşi a zis pauză, nu stop, ca să păstreze povestea neîncheiată, în caz că s-ar fi răzgândit. O crudă luminiţă a speranţei. Boris, Zidul. Boris, care nu ţipă niciodată. Boris clătinând din cap pe canapea şi părând descumpănit. Boris, bărbatul şobolan care în 1979 s-a căsătorit cu o poetă. Boris, de ce m-ai părăsit?

A trebuit să plec din apartament, fiindcă şederea acolo era dureroasă. Camerele şi mobila, sunetele din stradă, lumina care strălucea în biroul meu, periuţele de dinţi de pe etajera micuţă, dulapul din dormitor, cu mânerul său lipsă – toate deveniseră ca un os care doare, o articulaţie, o coastă sau o vertebră dureroasă într-o anatomie articulată a amintirilor comune. Fiecare lucru familiar, încărcat de sensurile acumulate în timp, părea să-mi îngreuneze propriul corp şi aveam să descopăr că nu le puteam suporta. Aşa că peste vară am părăsit Brooklynul şi m-am dus acasă, în oraşul din golf care fusese odinioară preria din Minnesota, în locul unde crescusem. Dr. S. nu s-a opus. Urma să avem şedinţe telefonice o dată pe săptămână, cu excepţia lunii august, când ea îşi lua de obicei concediu. Universitatea a fost „înţelegătoare“ în privinţa căderii mele nervoase: aveam să mă întorc la catedră în septembrie. Acesta urma să fie Căscatul dintre Iarna Nebună şi Toamna Sănătoasă, un gol lipsit de evenimente, bun de umplut cu poeme. Aveam să petrec câtva timp cu mama şi să pun flori la mormântul tatălui meu. Sora mea şi Daisy urmau să vină în vizită şi fusesem angajată să ţin un curs de poezie pentru copii la Şcoala de Arte din zonă. „Poetă laureată locală organizează un atelier de creaţie“ – aşa suna un titlu din Bonden News. Premiul Doris P. Zimmer pentru poezie e un premiu obscur, care mi-a picat pe cap de nicăieri, oferit exclusiv unei femei ale cărei scrieri se încadrează în titulatura de „experimental“. Acceptasem această onoare dubioasă şi cecul care o însoţise cu eleganţă, dar cu oarecare rezerve, pentru a descoperi apoi că ORICE premiu e mai bun decât nici unul, că termenul „laureat“ îi oferă un lustru util, chiar dacă pur decorativ, poetului care trăieşte într-o lume ce nu ştie nimic despre poezie. După cum a zis cândva John Ashbery: „A fi un poet faimos nu e acelaşi lucru cu a fi faimos“. Iar eu nu sunt un poet faimos.

Am închiriat o căsuţă la marginea oraşului, nu departe de apartamentul ce-l avea mama într-o clădire destinată exclusiv celor bătrâni şi foarte bătrâni. Mama locuia în zona independenţilor. În ciuda artritei şi a altor probleme diverse ce o nemulţumeau, cum ar fi puseurile de tensiune periculos de ridicată, era remarcabil de sprintenă şi avea o minte foarte limpede la cei optzeci şi şapte de ani ai ei. Complexul includea alte două zone distincte – una pentru cei ce aveau nevoie de ajutor, „zona asistaţilor“, şi „centrul de îngrijire“, capătul de linie. Tatăl meu murise acolo cu şase ani în urmă şi, deşi simţisem odată impulsul de a mă întoarce şi a revedea locul, nu ajunsesem decât la aleea de la intrare, după care făcusem cale întoarsă şi fugisem de fantoma paternă.

— Nu am pomenit nimănui de pe aici de şederea ta în spital, a zis mama cu nelinişte în glas, susţinându-mi privirea cu ochii ei de un verde intens. Nu trebuie să ştie nimeni.

Şi voi uita stropul de Chin

ce-acum mă arde – ce-acum mă arde!

Emily Dickinson, nr. 193, în ajutor. Adresa: Amherst.

Versuri şi rânduri şi-au croit drum în zbor prin mintea mea cât a fost vara de lungă. „Dacă îşi face apariţia un gând fără gânditor“, a spus Wilfred Bion, „acesta ar putea fi un «gând vagabond», un gând care să nu aibă numele şi adresa proprietarului asupra lui sau un «gând sălbatic». Iar dacă apare ceva de felul acesta, problema e ce faci cu el“.

De o parte şi de alta a locuinţei mele închiriate se găseau case – domicilii nou construite –, dar priveliştea de la fereastra din spate nu era blocată de nimic. Consta într-o curte mică, cu un leagăn, în spatele acesteia un lan de porumb şi, dincolo de lan, un câmp de lucernă. În depărtare se zăreau un crâng cu copaci, contururile unui hambar, un siloz, iar deasupra lor marele, neliniştitul cer. Îmi plăcea priveliştea, dar interiorul casei mă deranja – nu fiindcă era urât, ci fiindcă era încărcat de vieţile proprietarilor săi, un cuplu de profesori tineri, cu doi copii, care o tuliseră peste vară la Geneva cu un fel de bursă de studii. Când am lăsat jos valiza şi cutiile cu cărţi şi am privit împrejur, m-am întrebat cum o să mă adaptez la locul acesta, cu fotografiile sale de familie, pernele decorative cu origini asiatice necunoscute, şirurile de cărţi despre administraţie, curţi judecătoreşti şi diplomaţie, cutiile de jucării şi mirosul persistent de pisici, din fericire absente din casă. Mi-a trecut prin cap neîndurătorul gând că rareori avusesem un loc al meu şi pentru treburile mele, că scrisesem mereu în fugă, pe apucate. În zilele de început lucrasem la masa din bucătărie, fugind la Daisy când se trezea din somn. Predatul şi poezia elevilor mei – poezii lipsite de tensiune, poezii înveşmântate în zorzoane şi panglici „literare“ – se scurseseră vreme de nenumărate ore. Însă nu mă luptasem pentru mine sau, mai degrabă, nu mă luptasem aşa cum ar fi trebuit. Unii oameni îşi creează pur şi simplu spaţiul necesar, înghiontind cu coatele intruşii, pentru a intra în posesia unui loc. Boris o putea face fără să-şi mişte un muşchi. Tot ce trebuia să facă era să stea acolo „tăcut ca un şoarece“. Eu eram un şoarece zgomotos, unul din aceia care râcâie în pereţi şi fac tărăboi, dar, dintr-un motiv sau altul, nu a contat. Magia autorităţii, bani, penisuri.

Am pus cu grijă toate fotografiile înrămate într-o cutie, notând pe o bucăţică de bandă adezivă în ce loc stătea fiecare. Am împachetat câteva covoraşe şi le-am depozitat împreună cu vreo douăzeci de perne superflue şi jocuri de copii, iar apoi am curăţat metodic casa, excavând ghemotoace de praf de care se agăţaseră agrafe de birou, beţe de chibrit arse, granule din litiera pisicii, câteva M&M-uri zdrobite şi mici firimituri neidentificabile. Am albit cele trei chiuvete, două toalete, cada şi duşul. Am frecat podeaua bucătăriei, am şters praful şi am spălat lustrele din tavan, care erau pline de murdărie. Curăţenia a durat două zile şi m-a lăsat cu membrele dureroase şi câteva tăieturi pe mâini, dar acţiunea mea nemiloasă a lăsat camerele lună. Muchiile stătute şi nedefinite ale fiecărui obiect din câmpul meu vizual căpătaseră o precizie şi o claritate care m-au înveselit, cel puţin pe moment. Mi-am despachetat cărţile, m-am instalat în ceea ce părea să fie biroul soţului (indiciu: accesorii pentru pipă), m-am aşezat şi am scris:

Pierdere.

O absenţă cunoscută.

Dacă nu ai cunoaşte-o,

n-ar fi nimic,

ceea ce înseamnă, desigur,

un nimic de alt fel,

simţit la fel de acut ca o băşică,

dar şi ca un tumult,

în zona inimii şi a plămânilor,

un gol cu un nume: Tu.

Mama mea şi prietenele ei erau văduve. Majoritatea soţilor lor muriseră cu ani în urmă, dar ele le supravieţuiseră şi în perioada acestei supravieţuiri nu îi uitaseră pe bărbaţii plecaţi, deşi nu păreau nici să se agaţe de amintirea soţilor îngropaţi. De fapt timpul le transformase pe bătrânele doamne în ceva formidabil. În taină, le ziceam cele Cinci Lebede, elita din Rolling Meadows East, femei care îşi câştigaseră statutul nu doar prin simpla durabilitate sau lipsa problemelor fizice (toate erau suferinde, într-un fel sau altul), ci fiindcă cele cinci împărtăşeau o anumită forţă mentală şi o autonomie care le confereau o aparenţă de libertate demnă de invidiat. George (Georgiana), cea mai bătrână dintre ele, admitea că Lebedele fuseseră norocoase.

— Toate ne-am păstrat până acum minţile la cutiuţă, glumea ea. Bineînţeles, nu se ştie niciodată – mereu spunem că orice e posibil, în orice clipă.

Femeia îşi ridicase mâna dreaptă de pe cadrul de mers şi pocnise din degete. Frecarea fusese însă firavă şi nu generase nici un sunet, fapt pe care ea a părut să-l observe, fiindcă chipul i s-a încreţit într-un zâmbet asimetric.

Nu i-am spus lui George că eu îmi pierdusem şi îmi regăsisem minţile, că mă speriasem de moarte când mi le pierdusem sau că, în timp ce stăteam cu ea la poveşti pe holul lung, îmi venise în gând un vers din alt George, Georg Trakl: In kühlen Zimmern ohne Sinn. În camere răcoroase fără sens. În camere răcoroase, lipsite de sens.

— Ştii câţi ani am? a continuat ea.

— O sută doi.

Era în posesia unui secol.

— Dar tu, Mia, tu câţi ani ai?

— Cincizeci şi cinci.

— Abia o copilă.

Abia o copilă.

Mai era apoi Regina, de optzeci şi opt de ani. Crescuse în Bonden, dar părăsise provincia şi se căsătorise cu un diplomat. Locuise în câteva ţări, iar dicţia ei avea ceva străin – probabil o pronunţie prea accentuată –, rezultat al repetatelor cufundări în medii străine, dar în egală măsură – bănuiam eu – al pretenţiozităţii, numai că acel adaos conştient îmbătrânise odată cu vorbitoarea până când nu mai putuse fi separat de buzele, limba sau dinţii acesteia. Regina emana un amestec specific operei, de vulnerabilitate şi şarm. După moartea primului ei soţ, fusese căsătorită de două ori – ambii bărbaţi îşi dăduseră duhul – şi apoi urmaseră alte câteva combinaţii cu bărbaţi, inclusiv cu un englez spilcuit, cu zece ani mai tânăr ca ea. Regina conta pe mama mea, care-i era confidentă şi parteneră în degustarea evenimentelor culturale locale – concerte, spectacole artistice, manifestări ocazionale. Apoi mai era Peg, de optzeci şi patru de ani, care se născuse şi crescuse în Lee, un oraş chiar mai mic decât Bonden, îşi cunoscuse soţul în liceu, avusese şase copii cu el şi dobândise o mulţime de nepoţi, a căror evidenţă reuşea să o ţină în detalii infinitezimale – un semn de sănătate neuronală uluitoare. Şi, în sfârşit, mai era şi Abigail, de nouăzeci şi patru de ani. Deşi fusese cândva înaltă, coloana ei vertebrală cedase din cauza osteoporozei, iar femeia era acum tare cocoşată. În plus, era aproape surdă, dar de când o zărisem pentru prima dată, mă apucase admiraţia. Se îmbrăca în pantaloni eleganţi şi pulovere lucrate de mâna ei, cu aplicaţii sau broderii cu mere, cai sau copii ce dansau. Soţul ei dispăruse de mult – unii ziceau că murise, alţii susţineau că avusese loc un divorţ. Oricum ar fi fost, Grădinarul Personal se evaporase în timpul celui de-al Doilea Război Mondial sau imediat după el, iar văduva lui sau femeia divorţată îşi luase o diplomă în pedagogie şi devenise profesoară de artă la şcoala primară.

— Gârbovită şi surdă, dar nu grea de cap, mi-a zis ea fermă la prima noastră întâlnire. Nu ezita să mă vizitezi. Îmi place să am companie. Stau la trei-doi-zero-patru. Repetă după mine: trei-doi-zero-patru.

Cele cinci erau cititoare şi, împreună cu alte câteva femei, se întâlneau o dată pe lună la un club al cărţii, o adunare ce avea, cum am aflat din diferite surse, o oarecare latură competitivă. În timpul cât mama a locuit la Rolling Meadows, o serie de personaje din spectacolul vieţii ei cotidiene au părăsit scena, ducându-se în „zona asistaţilor“, şi nu s-au mai întors niciodată. Mama mi-a spus clar că, odată ce o persoană părăsea acest loc, dispărea într-o „gaură neagră“. Regretele erau minimale. Cele Cinci trăiau într-un prezent feroce, fiindcă, spre deosebire de tineri, care îşi văd sfârşitul într-un mod îndepărtat, filozofic, aceste femei ştiau că moartea nu era ceva abstract.

Dacă ar fi fost cu putinţă să îmi ascund faţă de mama urâta-mi dezintegrare, aş fi făcut-o, însă atunci când un membru al familiei este târât şi închis în tomberonul de gunoi, ceilalţi dau năvală cu îngrijorările şi mila lor. Ceea ce dorisem teribil de mult să ascund de mama fusesem capabilă să-i dezvălui de bunăvoie surorii mele, Beatrice. Ea a primit veştile şi, la două zile după internarea mea în Secţia Sudică, a sărit într-un avion de New York. Nu i-am văzut deschizându-i uşa de sticlă. Atenţia trebuie să-mi fi rătăcit pentru o clipă, fiindcă îi aşteptam, îi doream sosirea. Cred că ea m-a zărit de îndată, fiindcă am ridicat privirea când i-am auzit ţăcănitul hotărât al tocurilor înalte, iar ea a înaintat înspre mine, s-a aşezat pe sofaua ciudat de instabilă din zona comună şi m-a cuprins cu braţele. De îndată ce i-am simţit degetele strângându-mi mâinile, uscăciunea înecăcioasă a coconului antipsihotic în care trăisem s-a făcut bucăţele, iar eu am oftat sonor. Bea m-a legănat şi m-a mângâiat pe cap. Mia, mi-a zis, draga mea Mia. Până când s-a întors Daisy pentru a doua vizită, eram sănătoasă. Ruina fusese măcar parţial îndepărtată, iar eu nu m-am văicărit în faţa ei.

Frânturile de strigăte, urletele, ţipetele şi râsetele fără motiv nu erau deloc neobişnuite în secţie şi cele mai multe dintre ele treceau neobservate. Nebunia este o stare de profund egocentrism. Este nevoie de un efort extrem numai pentru a îţi ţine sinele sub control, iar revenirea la starea de echilibru mintal se petrece în clipa în care permiţi unei bucăţele din lumea exterioară să revină la tine, când un om sau un lucru trece prin poartă. Chipul lui Bea. Chipul surorii mele.

Căderea mea nervoasă a îndurerat-o pe Bea, însă mă temeam că pe mama avea să o omoare. Nu a fost aşa.

Stând faţă în faţă cu mama în apartamentul micuţ, mă gândeam că ea era pentru mine atât un loc, cât şi un om. Casa în stil victorian a familiei, de pe colţul de la Moon Street, unde locuiseră părinţii mei mai bine de patruzeci de ani, cu saloanele ei spaţioase şi labirinturile de dormitoare de la etaj, fusese vândută după moartea tatălui meu, iar atunci când treceam pe lângă ea, pierderea mă îndurera de parcă încă aş fi fost un copil care nu putea pricepe de ce un parvenit oarecare i-a ocupat vechiul sălaş. Însă eu venisem acasă la mama. Nu există trai fără un sălaş, fără un anumit simţ al spaţiului, care nu este doar extern, ci şi intern – locuri mentale. Pentru mine nebunia însemnase suspendare. Atunci când Boris şi-a îndepărtat brusc corpul şi vocea, eu am început să plutesc în derivă. Într-o zi şi-a manifestat făţiş dorinţa de o pauză şi asta a fost tot. Fără îndoială că meditase asupra deciziei lui, însă eu nu luasem parte la această deliberare. Un bărbat iese după ţigări şi nu se mai întoarce. Un bărbat îi zice nevestei că se duce să se plimbe un pic şi nu mai vine acasă la cină – niciodată. Într-o zi de iarnă, bărbatul pur şi simplu se ridică şi pleacă. Boris nu îşi enunţase nefericirea, nu îmi spusese niciodată că nu mă vrea. I-a venit dintr-odată. Cine erau bărbaţii aceştia? După ce m-am refăcut, cu „ajutor specializat“, m-am întors la un teritoriu mai vechi, mai demn de încredere: Tărâmul lui M.

E adevărat că lumea Mamei se micşorase, iar ea se micşorase odată cu aceasta. Mănâncă prea puţin, m-am gândit. Când era lăsată de capul ei, îşi pregătea farfurii mari cu morcovi cruzi, ardei, castraveţi şi, probabil, vreo bucăţică mititică de peşte, de şuncă sau de brânză. Ani de-a rândul femeia gătise, pregătise mâncare cât pentru armate întregi şi depozitase alimente într-un congelator uriaş din pivniţă. Ne cususe rochiile, ne cârpise ciorapii de lână, lustruise vasele de cupru şi alamă până ce sclipeau de îţi luau ochii. Făcuse ornamente de unt pentru petreceri, aranjase flori, pusese la uscat şi călcase cearşafuri ce miroseau a soare curat când dormeai în ele. Ne cântase noaptea, ne făcuse liste şi ne dăduse să citim cărţi lămuritoare, cenzurase filme şi îşi apărase fiicele de profesorii neînţelegători de la şcoală. Iar atunci când eram bolnave, aşternea patul pentru copilul suferind pe podea, ca să doarmă pe aproape, în timp ce ea se ocupa de gospodărie. Adoram să fiu bolnavă cu mama – poate că nu chiar să vomit sau să mă simt îngrozitor, ci să fiu într-o fază de continuă recuperare. Adoram să zac în patul acela special şi să simt mâna mamei pe frunte, apoi mutându-se mai sus, în părul meu transpirat, când voia să vadă dacă am febră. Adoram să îi simt picioarele mişcându-se în preajma mea, să îi ascult glasul căpătând acea intonaţie specială, pentru invalizi, muzicală şi tandră, care mă făcea să îmi doresc să rămân bolnavă, să zac veşnic acolo, pe mica saltea, palidă, romantică şi patetică, jumătate eu, jumătate actriţă leşinată, dar întotdeauna în siguranţă, în interiorul orbitei pe care circula mama mea.

Acum mâinile îi tremurau uneori la bucătărie şi câte o farfurie sau o lingură cădea deodată pe podea. Ea rămânea elegantă şi imaculată în rochia ei, dar se îngrijora teribil din cauza petelor, a cutelor şi a pantofilor nelustruiţi cum se cuvine, cum nu-mi amintesc să fi făcut când eram tânără. Cred că acea casă impecabilă s-a pierdut undeva în interior, fiind înlocuită de îmbrăcămintea impecabilă. Memoria o lăsa uneori, dar numai în cazul unor incidente recente sau a unor propoziţii abia rostite. Zilele din prima ei tinereţe apăreau cu o acuitate ce părea aproape supranaturală. Pe măsură ce îmbătrânea, eu făceam mai multe şi ea mai puţine, dar această inversare a raportului dintre noi părea minoră. Deşi neobositul campion casnic dispăruse, femeia care aranjase un pătuţ pentru a-şi ţine copilul bolnav alături încă mai stătea faţă în faţă cu mine, nediminuată.

— Întotdeauna mi s-a părut că simţeai prea mult, a zis ea, reluând un clişeu din familie, că erai ultra-sensibilă, o prinţesă pe boabe de mazăre, iar acum, cu Boris…

Figura mamei a împietrit.

— Cum de-a putut? Are şi el peste şaizeci de ani. O fi înnebunit…

A aruncat o privire înspre mine şi şi-a acoperit gura cu mâna.

Am râs.

— Eşti încă frumoasă, a zis mama.

— Mulţumesc, mama.

Comentariul, fără îndoială, îl viza pe Boris. Cum ai putut s-o părăseşti pe încă frumoasa?

— Aş vrea să ştii, am zis, fără să-i răspund, că doctorii chiar spun că mi-am revenit, că asta se poate întâmpla o dată, iar apoi să nu se mai întâmple niciodată. Ei cred că m-am recuperat, că a fost doar o nevroză banală şi nimic mai mult.

— Cred că predatul la clasa aceea mică o să îţi facă bine. Dar tu măcar ai chef de asta, cât de cât?

Vocea îi era doldora de sentimente – speranţă amestecată cu nelinişte.

— Da, am zis. Deşi nu le-am mai predat niciodată unor copii.

Mama a tăcut, apoi a zis:

— Crezi că Boris va depăşi momentul ăsta?

„Ăsta“ era de fapt o „ea“, dar am apreciat tactul mamei. N-aveam să-i spunem pe nume.

— Nu ştiu, am zis. Nu ştiu ce se petrece în sinea lui. N-am ştiut-o niciodată.

Mama a încuviinţat tristă, de parcă ar fi ştiut totul, de parcă această întorsătură din căsnicia mea ar fi făcut parte dintr-un scenariu global peste care ea îşi aruncase ochii cu mult timp în urmă. Mama, înţeleapta casei. Reverberaţiile stărilor resimţite i-au străbătut ca un curent trupul micuţ. Asta nu se schimbase.

Pe când străbăteam holul de la Rolling Meadows East, m-am pomenit fredonând şi apoi cântând încetişor:

Hai, sclipeşte, liliac blând!

Oare ce ţi-ai pus în gînd?

Cum zbori tu deasupra lumii,

Ceainic pe sub nasul lunii.1

M-am descurcat în dimineţile acelei prime săptămâni: am lucrat în linişte la biroul de împrumut, apoi am citit vreme de câteva ore, până la vizitele de după-amiază şi discuţiile lungi cu mama. I-am ascultat poveştile despre Boston şi despre bunicii mei şi relatările despre obiceiurile idilice ale copilăriei ei de odraslă din clasa de mijloc, întrerupte când şi când de fratele ei Harry, un drăcuşor deloc revoluţionar, care a murit de poliomielită la doisprezece ani, când mama mea avea nouă ani, şi i-a dat peste cap tot universul. Ea îşi spusese în acea zi de decembrie că va scrie tot ce îşi amintea despre Harry şi a făcut-o luni în şir. „Harry nu-şi putea ţine picioarele nemişcate. Întotdeauna şi le legăna, lovindu-le de picioarele scaunului, la micul dejun.“ „Harry avea pe cot o aluniţă care arăta ca un şoricel.“ „Îmi amintesc că odată Harry plângea în toaletă, ca să nu îl văd eu.“

În majoritatea serilor găteam cina pentru mama la mine sau la ea, hrănind-o bine cu carne, cartofi şi paste, iar apoi mergeam prin iarba umedă în casa închiriată, unde răbufneam de una singură. Sturm und Drang.2 A cui era piesa asta? A lui Friedrich von Klinger. Cling. Clang. Bang. Mia Fredricksen revoltându-se împotriva Îmbolditorului. Furtună şi imbold. Lacrimi. Pumni în pernă. Femeia Monstru explodând în spaţiu şi descompunându-se în fărâme ce se răspândesc şi se aşază peste orăşelul Bonden. Marele spectacol al Miei Fredricksen în chinuri, fără alt public în afară de ziduri, nu Zidul ei, nu Boris Izcovich, trădătorul, târâtoare şi iubit. Nu El. Nu B.I. Fără somn în lipsa produselor farmaceutice şi a leşinului fără vise provocat de ele.

1. Poezioară din Alice în Ţara Minunilor, de Lewis Carroll.

2. Furtună şi imbold (în germ., în orig.).