Marta Petreu

Cioran

sau un trecut deocheat

Ediţia a III-a revăzută şi adăugită

Editura Polirom

2011

© 2011 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN eBOOK: 978-973-46-2087-6

ISBN 978-973-46-1933-7

Redactor: Alina Radu

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Marta Petreu este scriitor şi profesor. S-a format în ambianţa intelectuală a mişcării literare Echinox, de la Universitatea „Babeş-Bolyai” din Cluj. Profesor de istoria filosofiei româneşti la Universitatea „Babeş-Bolyai” şi redactor-şef (din 1990) al revistei Apostrof, publicaţie mensuală editată de Uniunea Scriitorilor din România şi de Fundaţia Culturală Apostrof. Doctor în Filosofie al Universităţii din Bucureşti, cu lucrarea Valenţele estetice ale anamorfozei logice (1992). A debutat editorial în 1981, cu volumul de poeme Aduceţi verbele. Alte volume de poezie: Dimineaţa tinerelor doamne (1983); Loc psihic (1991); Poeme neruşinate (1993); Cartea mîniei (1997); Apocalipsa după Marta (1999); Falanga (2001); Scara lui Iacob (2006). O culegere lirică, Poèmes sans vergogne, i-a apărut în 2005 în Franţa, la Editura „Le Temps qu'il Fait”. Ca eseist şi istoric al filosofiei româneşti, a publicat următoarele volume: Jocurile manierismului logic (1995); Un trecut deocheat sau „Schimbarea la faţă a României” (1999; ediţia a II-a, 2004; carte apărută în SUA în 2005, cu titlul An Infamous Past: E.M. Cioran and the Rise of Fascism in Romania); Ionescu în ţara tatălui (2001; ediţia a II-a, 2002); Filosofia lui Caragiale (2003); Filosofii paralele (2005); Despre bolile filosofilor. Cioran (2008; ediţia a II-a, 2010; volum apărut întîi în Serbia, cu titlul O bolestima filozofa. Cioran). A publicat, sub titlul Conversaţii cu... (2004 şi 2006), două volume de interviuri cu personalităţi ale vieţii intelectuale româneşti. A gîndit şi alcătuit mai multe volume tematice de confesiuni (În lumea taţilor, 2004; Cele 10 porunci, 2007; Scriitorul şi trupul său, 2007). A prefaţat şi îngrijit ediţii de carte de filosofie şi de literatură (Nae Ionescu, Bucur Tincu, Arthur Dan, Constantin Rădulescu-Motru, Radu Stanca, D. D. Roşca, Alexandru Vona, Zaharia Boilă, Radu Petrescu ş.a.). Alte volume, în colaborare: Vlad Mugur, spectacolul morţii (2001), Sadovaia 302 bis (2006). Prezentă în numeroase antologii de poezie din ţară şi din străinătate. Prezentă cu studii de filosofie românească şi cu eseuri în numeroase volume colective. Premiul Uniunii Scriitorilor din România (1981, 1997), Premiul Filialei Cluj a Uniunii Scriitorilor (2003, 2005, 2006), Premiul pentru eseu al Uniunii Scriitorilor din Republica Moldova (2003), Premiul revistei Poesis (1993, 2001), Premiul „George Bacovia” al revistei Contemporanul (1993), Premiul „Nichita Stănescu” (1997), Premiul „Henri Jacquier” (2001), Marele Premiu „Lucian Blaga” (2002), Premiul „Tudor Arghezi” (2008), Premiul Salonului de Carte Oradea (1993), Premiul Salonului Naţional de Carte Cluj (1997), Trofeul Societăţii „Eugen Ionescu” (Slatina, 2001), Premiul internaţional „Lillian Hellman/ Dashiell Hammett Grant” pe 2001, acordat de Human Rights Watch. Face parte din gruparea literară Echinox; este membră a Uniunii Scriitorilor din România şi a Fundaţiei Culturale Apostrof. La Editura Polirom a mai publicat Diavolul şi ucenicul său: Nae Ionescu - Mihail Sebastian (2009; ediţia a II-a, 2010).

Cuvînt-înainte

Am scris această carte în anii ’90 şi-am publicat-o pentru prima oară în 1999. Nici la prima ediţie a cărţii, nici la a doua, din 2004, nu am avut inspiraţia să precizez ce nu este ea. Mă simt datoare s-o fac acum: ea nu este nici o istorie a mişcării legionare, nici un studiu despre această mişcare ce, vorba lui Cioran, „n-a făcut decît nefericiţi”. Cartea mea este pur şi simplu un studiu despre dimensiunea politică a biografiei şi operei lui Emil Cioran, aşa cum apare aceasta în Schimbarea la faţă a României şi în publicistica cioraniană. Ca studiu despre Cioran, cartea mea urmăreşte atît implicarea (de altfel, foarte aparte) a tînărului filosof în extrema dreaptă românească (contaminată la el de ideile extremei stîngi bolşevice), cît şi dezmeticirea lui. Pentru că, vorba fratelui său, a lui Aurel Cioran: „Dragă, aici nu e nici o îndoială: Luţ a trădat Mişcarea!”.

15 ianuarie 2011, Cluj

I
Preludii. 1930-1936

În anul 1936, Cioran publică cea de-a treia carte a sa, Schimbarea la faţă a României. În ansamblul întregii opere cioraniene, Schimbarea la faţă a României ocupă un loc aparte. În primul rînd, este singura operă sistematică a filosofului. În al doilea rînd, Schimbarea la faţă... are un caracter de unicat prin temă: ea este dedicată problemei – mult discutate în epocă1 – a românismului. Or, felul în care Cioran dezbate această temă obsesivă a culturii noastre face ca Schimbarea la faţă a României să cuprindă concepţia sa despre cultură, istorie şi politică. Cartea reprezintă deci filosofia istoriei, filosofia culturii şi filosofia politică ale lui Cioran, toate cristalizate în jurul unui dureros (pentru autor) studiu de caz: România.

Datorită substanţei ei, Schimbarea la faţă a României i-a dat autorului, pînă la sfîrşitul vieţii, cea mai mare bătaie de cap. Înclin să cred că, adesea, Cioran a regretat faptul de-a o fi scris. Căci această carte, împreună cu articolele politice publicate de Cioran în presa interbelică, este, în ochii unui occidental, secretul reprobabil al biografiei şi operei sale; iar pentru Cioran însuşi, punctul vulnerabil al trecutului său românesc. Pentru cultura românească, această carte este o realitate inconfortabilă, derutantă; românii văd în ea mai degrabă un pretext pe care şi-l iau occidentalii pentru a pune la îndoială valoarea lui Cioran, şi mai puţin un motiv de a discuta şi clarifica ei înşişi semnificaţia, valoarea, conţinutul şi eventuala actualitate ori desuetudine a cărţii.

Scriitorul care a făcut prostii în tinereţe, la debut, e ca femeia cu un trecut deocheat / un certain passé. I se reproşează veşnic2,

nota excedat Cioran în 1979, într-o scrisoare către fratele său. Iar în 1981 îi scria lui Nicolae Tertulian, unul dintre exegeţii săi, că „reacţionează” faţă de aspectul politic al epocii lui româneşti

ca o femeie care are un anumit trecut... / comme une femme qui a un passé3.

Corespondenţa de după 1945 cu familia sau cu prietenii din ţară ne dovedeşte cît de nemulţumit şi de periclitat se simţea filosoful ori de cîte ori cineva deschidea capitolul – pentru el definitiv încheiat şi depăşit – al trecutului său politic românesc. De-a lungul biografiei sale franceze, Cioran a fost de-a dreptul terorizat de scoaterea la lumină a unor frînturi politice răzleţe ale trecutului său românesc. Întrebarea care se pune este următoarea: care este „trecutul deocheat” şi veşnic reproşabil al lui Cioran? Răspunsul se află, în primul rînd, în Schimbarea la faţă a României, iar în al doilea rînd, în puzderia de articole pe care Cioran le-a publicat, între 1931 şi 1941, în presa românească, articole ce exprimă explicit convingerile politice ale tînărului filosof.

1 Punctul de plecare al temei „specificului naţional” sau a românismului – adică al preocupărilor pentru inventarierea trăsăturilor psihologice ale poporului român – poate fi găsit la cronicari şi la Dimitrie Cantemir. Tema a fost o constantă a culturii noastre. Provenind probabil dintr-un sentiment de inferioritate şi dintr-o mereu nerezolvată criză de identitate, tema românismului şi-a păstrat şi azi actualitatea; ca dovadă, opera amplă a lui Constantin Noica dedicată problemei, eseul Secretul „Scrisorii pierdute” al lui N. Steinhardt sau cărţile lui Luca Piţu şi H.-R. Patapievici. Cît priveşte termenul de românism (atribuit în ultima vreme, în mod greşit, lui Rădulescu-Motru sau lui Hasdeu), acesta se întîlneşte încă din prima jumătate a secolului al XIX-lea; de pildă, I. Heliade-Rădulescu l-a folosit, în 1839, pentru a caracteriza acţiunea lui Gheorghe Lazăr: „Cu mîini pline în orice ocazie, [Lazăr] arunca seminţile rumânismului şi naţionalităţii”. Vezi I. Heliade-Rădulescu, Opere, III, ediţie critică de Vladimir Drimba, cu un studiu introductiv de Al. Piru, Editura Minerva, Bucureşti, 1975, p. 349.

2 Cioran, scrisoarea din 25 sept.1979 către Aurel Cioran [Relu], în Scrisori către cei de-acasă, text stabilit de G. Liiceanu şi Th. Enescu, traduceri din franceză de Tania Radu, ediţie, note şi indici de Dan C. Mihăilescu, Editura Humanitas, Bucureşti, 1995, p. 174. În continuare, trimiterile la această carte se fac sub prescurtarea Scrisori către... Pentru expresia în original a „trecutului deocheat”, vezi Dan C. Mihăilescu, Despre Cioran şi fascinaţia nebuniei, Editura Humanitas, Bucureşti, 2010, p. 86, nota 1.

3 Cioran, scrisoarea din Paris, 3 iul.1981, către Nicolae Tertulian, în Apostrof, anul XI, nr. 10, 2000, „Dosar Cioran”, p. 18.

Filosofia culturii şi istoriei. 1930-1933

Încă de la bun început trebuie să precizez că, în cazul lui Cioran, componenta politică a gîndirii sale nu poate fi izolată de filosofia istoriei, a culturii şi de tema românismului din opera sa. Decuparea ideilor lui politice de fundamentul lor metafizic le deformează şi face ca opţiunea lui Cioran pentru extrema dreaptă românească să rămînă de neînţeles. În plus, interesul lui Cioran pentru politică a fost consecinţa preocupărilor lui timpurii şi spontane pentru filosofia istoriei şi a culturii.

În punctul de plecare, Cioran, asemenea celorlalţi reprezentanţi ai generaţiei ’27, a fost apolitic. Mircea Eliade, şeful generaţiei, a proclamat din start, în Itinerariu spiritual, refuzul politicului şi opţiunea noii generaţii pentru „spiritualul” pur:

Voim să biruiască valorile ce nu sunt izvorîte nici din economie politică, nici din tehnică, nici din parlamentarism. Valorile pure, spirituale, absurd de spirituale. Valorile creştinismului4.

Proclamaţia pentru spiritualitate şi contra politicii a lui Eliade a reprezentat o anumită (relativă) noutate în spaţiul culturii noastre, căci propunea o abatere de la tradiţia biseculară a intelectualităţii româneşti şi o continuare a unei atitudini de dată foarte recentă. Prin tradiţie, de la Şcoala Ardeleană şi pînă la generaţia Unirii, intelighenţia românească din cele trei provincii s-a simţit permanent datoare să se implice în istoria şi în politica neamului, cu scopuri declarat pedagogice şi istorice. Această perpetuă asumare de sarcini politice şi naţionale reprezintă, de altfel, una dintre trăsăturile perene ale filosofiei româneşti, ale culturii româneşti în general. Intenţia unor intelectuali români de a renunţa la sarcina politico-naţională şi de a se dedica numai şi numai culturii, asumată ca atare după Primul Război Mondial şi după realizarea Unirii, a reprezentat o schimbare semnificativă de paradigmă. Generaţia lui Blaga şi a lui D.D. Roşca a fost aceea care, despovărată fiind de sarcina naţională (a creării statului naţional unitar), s-a simţit liberă să se dedice numai şi numai culturii şi şi-a declarat această intenţie. Scopul acestei generaţii era şi cultural, şi înalt-naţional: adică, generaţia lui Blaga şi D.D. Roşca a plănuit, pe de o parte, să clădească o cultură românească majoră, cu valoare în sine, una care să ne dea măsura ca popor; iar pe de altă parte, reprezentanţii ei de vază, de exemplu Blaga şi D.D. Roşca, n-au fost deloc străini de gîndul că, prin crearea unei culturi româneşti care atinge universalitatea, legitimează, în faţa „scaunului de judecată pe care-l ţine spiritul”5, România Mare şi Unirea. Ironia istoriei face că, în momentul în care intelighenţia românească plănuia, fie prin generaţia lui Blaga, fie prin aceea a lui Eliade, despovărarea de sarcinile politice şi înhămarea la îndatoriri pur culturale sau spirituale, intelighenţia din Europa se orienta invers, trecînd, aşa cum îi reproşa Julien Benda, de la spiritualitatea pură la implicarea în viaţa politică6.

Opţiunea iniţială a tînărului Eliade pentru cultură şi contra politicii continua, aşadar, cotitura iniţiată de generaţia lui Blaga odată cu realizarea României Mari. Alţi tineri intelectuali din generaţia ’27 gîndeau la fel cu Eliade. Constantin Noica, de pildă, refuza la rîndul său, în numele purismului culturii „geometrice”, istoria: „Lepădaţi-vă de istorie”7, îndemna el în volumul de debut. Iar Cioran, urmînd direcţia generală a generaţiei sale, respinge şi el „această imensă porcărie” care este politica şi se declară „un om atît de orgolios şi cu simţul eternităţii atît de dezvoltat, încît mi-ar fi imposibil să fac politică”, iar în Pe culmile disperării (apărută în 1934, scrisă în 1933) refuză istoria, „idealurile epocei” şi ideea preocupării pentru problemele sociale8. Iniţial, el este atras numai de filosofia istoriei şi a culturii:

Nu ştiu tu ce crezi despre filosofia istoriei. Mie îmi convine foarte mult. Este un studiu care mă pasionează, nu doar că aşi citi deosebit în acest domeniu, ci fiindcă gîndesc oarecum spontan asupra lui9,

mărturiseşte Cioran într-o scrisoare din decembrie 1930 către consăteanul şi prietenul său Bucur Ţincu. Această preferinţă, combinată cu aceea pentru metafizică, îşi păstrează exclusivismul pînă în toamna anului 1933. Ea este probată de scrisorile lui Cioran către Ţincu, de lecturile lui din această perioadă şi de articolele publicate de el în presa vremii. Astfel, în scrisorile către Bucur Ţincu, Cioran, preocupat de criza culturii moderne, se arată foarte iritat că „Mi se reproşează adesea faptul că studiez probleme de filosofia istoriei şi a culturii subt motivul că ar fi neserioase şi diletantice”10 şi declară, încă o dată, că:

Problemele de filosofia culturii, a istoriei, ale caracterologiei şi ale antropologiei filosofice mă entuziasmează atît de mult, încît nu pot concepe că le-aşi părăsi vreodată11.

Lecturile lui din această perioadă – Max Stirner (Der Einzige und sein Eigentum), Spengler (Der Untergang des Abendlandes), Hegel (despre istorie), Ernst Troeltsch (Der Historismus und seine Probleme) etc. – confirmă aceste preferinţe. Multe din articolele pe care le publică din 1931 pînă în octombrie 1933 sînt impregnate, în magma lor violentă, de termeni şi idei de provenienţă spengleriană; preluînd tipologia lui Oswald Spengler, Cioran vorbeşte despre culturi mari, originale, şi culturi mici care le imită pe primele, despre „fondul productiv” al culturilor, despre „destinul” lor, despre stilul culturii, despre criza şi eclectismul culturii moderne şi, deci, despre „sfîrşitul culturii”, care face ca toţi creatorii să fie, în mod fatal, „oameni ai unei culturi care apune”12.

De la reflecţii asupra culturii şi istoriei în general, Cioran trece, treptat, la reflecţia asupra realităţilor culturale şi istorice autohtone. Realităţile româneşti sînt judecate – cu o asprime ce anunţă tonul vitriolant din Schimbarea la faţă a României– tot prin prisma concepţiei spengleriene; de exemplu, socoteşte universul studenţesc bucureştean în care se învîrteşte drept o lume „de băieţi umili şi bine crescuţi”, „fără perspectivă istorică”, cu o „conştiinţă rurală”, deci incapabili să înţeleagă „probleme cari se pun la agonia civilizaţiilor”; căci, constată Cioran, „Ţăranul rămîne ţăran şi în capitală”13. Odată declanşat, interesul pentru cultura românească devine obsesie şi revine sistematic în articolele sale: Cioran diagnostichează lipsa de monumentalitate a culturii noastre, absenţa unui „stil original”14, „indiferenţa românească” ieşită „din cea mai crasă impotenţă şi platitudine, dintr-o deficienţă constituţională”15. Reproşul pe care-l aduce culturii româneşti este că n-are „un ritm mai trepidant”, că e lipsită de sensibilitate tragică; de unde concluzia – care prefigurează pagini din Schimbarea la faţă a României: „Nu aştept nimic de la inteligenţa românească”16; sau: „Este unul din elementele tristeţii mele de a nu putea determina decît negativ realităţile autohtone”, căci, spune Cioran, „noi am trăit într-o continuă inexistenţă”17.

Iată aşadar cum Cioran a trecut, treptat, de la reflecţia generală asupra culturii, făcută în termenii filosofiei spengleriene, la reflecţia asupra realităţilor cultural-istorice autohtone. Deocamdată, politicul este refuzat, ca inconsistent şi impur; de pildă, într-un articol din ianuarie 193318, Cioran îşi critică generaţia pentru că a abandonat „sensul orientării iniţiale” filosofice şi religioase, îndreptîndu-se spre politică, spre Garda de Fier sau spre extrema stîngă; ba, mai mult, observă Cioran iritat, „generaţia” îi pretinde fiecăruia să opteze între cele două extreme politice şi să se „încadreze”. Scandalizat de somaţia de a se înregimenta politic, Cioran declară că nu poate crede „într-un fleac de organizaţie”, căci el nu crede „în nici o doctrină socială şi în nici o orientare politică”; ceea ce ţine de politică îi pare exterioritate pură, deci „la periferia valorilor spirituale”, un simptom neechivoc al sărăciei şi platitudinii sufleteşti19. Deoarece cultura şi politicul sînt, pentru Cioran, încă opuse, tînărul filosof socoteşte că agitaţia politică a românilor în general, a ardelenilor în particular, este un simptom al lipsei lor de „substanţă sufletească”; iar sărăcia sufletească ar explica şi de ce Ardealul n-a produs cultură:

Se susţine, de obicei, că ardelenii n-au creat nimic, deoarece ar fi intrat aproape toţi în lupta politică. Nu cumva au intrat în politică, fiindcă nu şi-au simţit chemarea în cultură?20

întreabă Cioran, iritat de „resurse[le] limitate de viaţă interioară”21 ale ardelenilor şi de sărăcia culturii româneşti. Să notăm în treacăt că diagnosticul lui Cioran nu este singular; astfel, exact în aceeaşi perioadă, D.D. Roşca denunţa, în Mitul utilului, supraevaluarea în spaţiul românesc, în cel ardelean şi mai apăsat, a „omului politic” şi „de acţiune” în detrimentul „intelectualului pur”, a activităţii politice „utile” în detrimentul creaţiei culturale „inutile”22, susţinîndu-şi mai vechea sa alegere pentru cultura despovărată de orice sarcini istorice şi politice.

În 1933, an în care generaţia ’27 începe să migreze în masă spre politică, Cioran, încă fidel crezului iniţial, se situează de partea culturii, iar nu a politicii:

Sunt un om atît de orgolios şi cu simţul eternităţii atît de dezvoltat, încît mi-ar fi absolut imposibil să fac politică. Nu este numai democraţia proastă, ci toate sistemele politice şi sociale sunt egal de proaste23,

îi declara el lui Bucur Ţincu într-o scrisoare.

Situîndu-se de partea culturii, tînărul filosof o gîndeşte în termenii vitalismului filosofic în general, ai celui spenglerian în special; de aceea, pentru revigorarea „decadenţii” contemporane, el visează o „apocalipsă” care „să spargă toate formele, să le reveleze vidul şi nulitatea” şi, pe terenul astfel curăţat, o instaurare a „barbariei”. Căci, spune tînărul filosof,

barbaria este primul simptom al aurorei unei culturi24.

Cultura europeană fiind, după opinia sa, „naufragiată din cauza epuizării”, numai „un sentiment barbar al vieţii şi al culturii”, numai o scufundare în „haos” mai poate fi o făgăduială de salvare şi „fecunditate”25.

4 Mircea Eliade, Itinerariu spiritual. I. Linii de orientare, în Cuvîntul, anul III, nr. 857, 6 sept.1927, vezi Dreptul la memorie în lectura lui Iordan Chimet, IV, Cluj-Napoca, Editura Dacia, 1993, p. 461.

5 D.D. Roşca, Temeiuri filosofice ale ideii naţionale (1943), în Idem, Studii şi eseuri filosofice, Editura Ştiinţifică, Bucureşti, 1970, p. 196. Pentru schimbarea de paradigmă culturală, vezi Marta Petreu, Filosofia în Universitatea din Cluj, schiţă istorică, în Filosofie românească şi filosofie europeană la Facultatea de Litere şi Filosofie a Universităţii din Cluj, II, Cluj-Napoca, Editura Casa Cărţii de Ştiinţă, 2007, pp. 31-36; de asemenea, vezi Marta Petreu, Dimensiunea transilvană a existenţei?, în D.D. Roşca, Introducere la „Viaţa lui Isus”, Mitul utilului, traducere de D. Ţepeneag, ediţie şi postfaţă de Marta Petreu, Editura „Biblioteca Apostrof”, Cluj, 1999, pp. 126-133.

6 Vezi, în acest sens, D.D. Roşca, Mitul utilului (1933), în D.D. Roşca, Introducere la „Viaţa lui Isus”, Mitul utilului, 1999. Vezi şi Julien Benda, Trădarea cărturarilor (1927), traducere de Gabriela Creţia, prefaţă de Andrei Pippidi, Editura Humanitas, Bucureşti, 2007.

7 Constantin Noica, Mathesis sau bucuriile simple (1934), ediţia a doua, Editura Humanitas, Bucureşti, 1992, p. 44.

8 Cioran, a 12-a scrisoare către Bucur Ţincu, 2 iul.1933, în 12 scrisori de pe culmile disperării, Dosar Apostrof, ediţie de Ion Vartic, Editura „Biblioteca Apostrof”, Cluj, 1995, p. 62; Cioran, Pe culmile disperării, Fundaţia pentru Literatură şi Artă „Regele Carol II”, Bucureşti, 1934, p. 81.

9 Cioran, scrisoarea a 4-a către Bucur Ţincu, 22 dec.1930, în 12 scrisori..., p. 35.

10 Cioran, a 6-a scrisoare către Bucur Ţincu, 10 nov.1931, în 12 scrisori..., p. 41.

11 Cioran, a 10-a scrisoare către Bucur Ţincu, 23 sept.1932, în 12 scrisori..., p. 58.

12 Cioran, Timp şi relativism, în Gândirea, anul XII, nr. 10, dec.1932, vezi Idem, Revelaţiile durerii, eseuri, antologie de Mariana Vartic şi Aurel Sasu, prefaţă de Dan C. Mihăilescu, Editura Echinox, Cluj, 1990, p. 81. Pentru impregnarea lui Cioran cu ideile şi conceptele lui Spengler, vezi şi următoarele articole: Voinţa de a crede, în Mişcarea, anul XXIV, nr. 76, 25 febr.1931; Intelectualul român, I-II, în Mişcarea, anul XXIV, nr. 78 şi 80, 27 febr. şi 1 mart.1931; Psihologia şomerului intelectual, în Mişcarea, anul XXIV, nr. 134, 8 mai 1931; Individ şi cultură, în Floarea de foc, anul I, nr. 11, 19 mart.1932; Sensul culturii contemporane, în Azi, anul I, nr. 2, apr.1932; Stil şi escatologie, în Calendarul, anul I, nr. 102, 20 iul.1932; Hokusai, în Calendarul, anul I, nr. 157, 13 sept.1932; Karl Jaspers: „Psychologie der Weltanschauungen”, în Arhiva pentru ştiinţă şi reformă socială, anul X, nr. 1-4, 1932; Noi şi Hegel, în Arhiva pentru ştiinţă şi reformă socială, anul X, nr. 1-4, 1932; Petru Comarnescu: „Homo Americanus”, în Azi, anul II, nr. 1, ian.1933 etc. Articolele pot fi consultate în cele două antologii Cioran: Revelaţiile durerii, ed. cit., şi Singurătate şi destin, publicistică 1931-1944, cu un cuvînt înainte al autorului, ediţie de Marin Diaconu, Editura Humanitas, Bucureşti, 1991. Am dat trimiterea la presă pentru a se putea urmări datarea exactă a evoluţiei preocupărilor şi ideilor lui Cioran.

13 Cioran, scrisoarea a 3-a către Bucur Ţincu, 23 nov.1930, în 12 scrisori..., p. 30.

14 Cioran, Unde sunt ardelenii?, în Calendarul, anul II, nr. 277, 22 ian.1933, vezi Singurătate şi destin, pp. 156-159.

15 Cioran, Petru Comarnescu: „Homo Americanus”, în Azi, anul II, nr. 1, ian.1933, vezi Revelaţiile durerii, p. 86.

16 Cioran, Împotriva oamenilor inteligenţi, în Discobolul, nr. 9, mai 1933, vezi Revelaţiile durerii, p. 109.

17 Cioran, Sensibilitatea tragică în România, în Abecedar, anul I, nr. 13-14, 3-10 aug.1933, vezi Revelaţiile durerii, p. 110.

18 Cioran, Între spiritual şi politic, în Calendarul, anul I, nr. 261, 2 ian.1933, vezi Singurătate şi destin, p. 152.

19 Ibidem, pp. 153-154.

20 Cioran, Unde sunt ardelenii?, în Calendarul, anul II, nr. 277, 22 ian.1933, vezi Singurătate şi destin, p. 157.

21 Ibidem, p. 158.

22 D.D. Roşca, Mitul utilului. Linii de orientare în cultura românească, pp. 96-102.

23 Cioran, a 12-a scrisoare către Bucur Ţincu, 2 iul.1933, în 12 scrisori..., p. 62.

24 Cioran, Apologia barbariei, în Vremea, anul VI, nr. 288, 21 mai 1933, p. 5.

25 Ibidem. Să notez şi că acest articol i-a atras lui Cioran admonestarea lui E. Lovinescu: „Păi bine, domnule Cioran, de barbarie avem noi nevoie?”. Peste o jumătate de secol, la începutul anilor ’80, Cioran i-a reprodus replica lovinesciană lui Nicolae Tertulian, care, la rîndul său, mi-a reprodus-o mie, în 25 septembrie 2003, la Paris. În Sburătorul. Agende literare (IV, ediţie de Monica Lovinescu şi Gabriela Omăt, note de Alexandru George, Margareta Feraru şi Gabriela Omăt, Editura Minerva, Bucureşti, 2000, p. 45), Lovinescu notează o altă lecţie pe care i-a dat-o tînărului Cioran: „Joi 21 sept 1933. E. Cioran – discuţie, îi obiectez vulgarizarea filosofiei pesimiste”.

Convertirea politică a lui Cioran. Noiembrie 1933

Dar, peste numai cîteva luni de la scrisoarea lui Cioran către Ţincu, şi anume în noiembrie 1933, dispreţul lui răspicat la adresa politicii se converteşte într-un entuziasm la fel de evident pentru ordinea politică hitleristă. Convertirea lui la politică poate fi datată cu exactitate: sfîrşitul lui octombrie-începutul lui noiembrie 1933, adică momentul cînd Cioran ajunge la Berlin, cu o bursă Humboldt. După numai trei săptămîni de şedere în Germania26, el îi scrie lui Eliade că „sunt chiar entuziasmat de ordinea politică de aici”27; iar la 1 decembrie 1933, scriindu-i lui Nicolae Tatu, prietenului său din liceu, decretează, sub impresia dictaturii hitleriste:

Din parte-mi, numai un regim de dictatură mă mai poate încălzi. Oamenii nu merită libertatea. Şi mă gîndesc cu melancolie că oameni ca tine şi ca alţii se cheltuiesc inutil în apologia unei democraţii care în România nu văd la ce ar mai putea duce28.

Ideea este reluată în scrisoarea către Comarnescu, la 27 decembrie 1933:

Unii dintre prietenii noştri vor crede că am devenit hitlerist din anumite raţiuni de oportunism. Adevărul este că sunt anumite realităţi aici care-mi plac şi sunt convins că lichelismul autohton ar putea fi înăbuşit, dacă nu distrus, printr-un regim de dictatură. În România numai teroarea, brutalitatea şi o nelinişte infinită ar putea schimba ceva. Ar trebui arestaţi toţi românii şi bătuţi la sînge; numai aşa un popor superficial ar putea face istorie29.

Simultan cu aceste scrisori către prietenii din ţară – epistole care ne dovedesc sinceritatea alegerii făcute de tînărul filosof–, Cioran trimite din Germania, pentru Vremea, articole în care descrie, din ce în ce mai entuziast, ordinea politică hitleristă30. În Aspecte germane, este frapat de faptul că în Germania toţi au conştiinţa apartenenţei la cea dintîi ţară din lume, în timp ce românii se gîndesc la patria lor ca la „cea mai nenorocită ţară de pe glob”. Totodată, el precizează că:

Pentru a înţelege spiritul Germaniei de astăzi, este absolut nevoie să iubeşti tot ceea ce este exagerat, tot ceea ce răsare dintr-o pasiune excesivă şi debordantă, să fii încîntat de tot ceea ce este avînt iraţional şi monumentalitate deconcertantă31.

Cît despre fenomenul politic de actualitate în Germania, el este apreciat printr-un cuvînt care, pentru Cioran, are cele mai pozitive conotaţii:

hitlerismul a fost un destin pentru Germania32,

remarcă el. Următorul său articol se menţine în neutralitate politică: relatează vizitarea unui muzeu şi descrie Universitatea din Berlin, unde Nicolai Hartmann este „considerat de unii drept cel mai mare filosof german de azi”, opinie la care bursierul român nu subscrie, căci:

Eu nu pot trece însă peste Heidegger şi Klages,

ultimul făcîndu-l să se gîndească la Nae Ionescu33. În corespondenţa următoare, Germania şi Franţa sau iluzia păcii34, Cioran declară că există „un element de grandoare în această mişcare formidabilă” care este „fenomenul hitlerist”, apoi recunoaşte:

Dacă îmi place ceva la hitlerism este cultul iraţionalului, exaltarea vitalităţii ca atare, expansiunea virilă de forţe, fără spirit critic, fără rezerve şi fără control35.

Să observăm, în primul rînd, că el, care a avut cel mai violent spirit critic din toată cultura românească a secolului al XX-lea, laudă, conform premiselor metafizice pe care şi le apropriase, lipsa spiritului critic din Germania. În al doilea rînd, acest articol surprinde întîlnirea dintre premisele sale metafizice – iraţionaliste, vitaliste, asumate de tînărul filosof în filosofia culturii şi a istoriei – şi o realitate politică fundată pe aceste premise, adică mişcarea hitleristă. Recunoscînd în hitlerism o realitate politică conformă fundamentelor sale filosofice, Cioran se lasă cucerit de ceea ce vede. Drept urmare, el preia clişeele epocii şi susţine că nemţilor nu le convine democraţia, că în Germania se simţea „necesitatea unui Führer” şi că acesta „a intrat atît de adînc în conştiinţa germană, încît a-l defini obiectiv este o imposibilitate”; apoi conchide că Hitler a devenit un „simbol”36. Din acest moment, adeziunea ideatică a lui Cioran la extrema dreaptă este nu numai fermă, ci şi publică. După ce, în ianuarie 1933, admonestase „noua generaţie” pentru implicarea ei în viaţa politică românească, Cioran, electrizat de ceea ce vede în Germania, pledează, în ianuarie 1934, pentru implicarea tinerilor în lupta politică:

Să plecăm, fraţilor, într-o cruciadă teribilă şi avîntată, împotriva putregaiului uman, împotriva tuturor idealurilor moarte care ne înăbuşă elanurile noastre şi împotriva tuturor formelor care ne apasă misiunea noastră37.

Contactul cu Germania îi scormoneşte nu numai vitalismul revoluţionar, ci şi sentimentul de inferioritate pentru România. De pildă, constatînd că în Germania responsabilitatea etică este o realitate, se gîndeşte automat că în România se trăieşte fără norme etice; apoi, observînd că „revoluţia naţională” germană a chemat la viaţă calităţile germane, reflectează că în România o revoluţie similară

n-are ce să cheme din trecut,

deoarece

toată tradiţia noastră este un putregai istoric;

noi înşine sîntem

nişte oameni comozi, liniştiţi, cumsecade şi păcătoşi38.

Sentimentul de inferioritate izbucneşte violent în articolul România în faţa străinătăţii, unde pune cap la cap tot ce-a cules de la nemţi despre patria sa: faptul că germanii „ne consideră inferiori bulgarilor”, că pentru ei România este:

O ţară acoperită de păduri, primitivă, trăind ca-n epoci legendare; prin ce are modern, uşuratică şi superficială; prin tradiţie, neinteresantă şi inexistentă. Se crede că la noi siguranţa vieţii este o simplă poveste. Cîţiva m-au întrebat cum ne apărăm de haiducii din păduri şi dacă avem jandarmi39.

Dincolo de complexul de inferioritate, Cioran are şi cîteva observaţii politice foarte exacte cu privire la politica noastră externă şi la propaganda românească, în contextul internaţional al ameninţării cu o posibilă revizuire a tratatelor politice de pace de la Versailles.

Ceea ce m-a impresionat penibil este că foarte mulţi hitlerişti pe care i-am cunoscut sunt pentru o revizuire favorabilă Ungariei,

notează Cioran, apoi trage o concluzie lucidă:

Din acest motiv, orice orientare germanofilă din România trebuie să facă rezerve asupra politicii externe a Germaniei. Un naţional-socialism în România trebuie să însemneze un naţional-socialism românesc, iar nu germanofil. Am fost şi suntem de atîta timp o colonie franceză; nu înţeleg ce rost ar avea să devenim una germană.

Totodată, el formulează o soluţie de apărare şi independenţă a ţării:

În loc să ne umilim în faţa tuturor popoarelor mari mai bine am construi avioane şi am aspira la dublarea populaţiei, mai bine am tinde la o industrializare, pentru a nu mai fi condamnaţi să rămînem aşa mai departe, sub semnul acelei fatalităţi după care popoarele industriale vor înghiţi popoarele agrare40.

În iulie 1934, cu un şapou al redacţiei Vremii, apare articolul lui Cioran Impresii din München. Hitler în conştiinţa germană. Articolul trebuia să fie un reportaj sau un comentariu despre evenimentele din 30 iunie 1934, zi în care, la München şi la Berlin, din ordinul lui Hitler, au fost măcelăriţi colaboratori de-ai săi apropiaţi, printre care Ernst Röhm, şeful statului-major al trupelor de asalt, şefii trupelor de asalt şi aproape două sute de combatanţi din aceste trupe. Însă, în locul unui reportaj sau al unui comentariu despre „Noaptea cuţitelor lungi”, Cioran scrie un articol ditirambic la adresa lui Hitler.

Nu există om politic în lumea de astăzi care să-mi inspire o simpatie şi o admiraţie mai mare decît Hitler,

declară acesta cu candoare, în vreme ce lumea politică europeană era măcar tulburată, dacă nu oripilată, de crima colectivă petrecută. El îi găseşte lui Hitler „meritul [...] în a fi răpit spiritul critic unei naţiuni”, meritul de a fi dinamizat Germania, de a fi introdus dictatura şi de-a fi adus în Germania un „suflu mesianic” şi valori pe care „raţionalismul democratic” nu le putea face viabile41. Cu doar o lună înainte, într-o scrisoare privată adresată lui Lucian Blaga, Cioran se declara „iresponsabil în lumea ideilor”42; comentariul său despre Führer, datat 4 iulie 1934, deci la numai patru zile după măcel, poate fi considerat o confirmare în acest sens. Nu peste mult timp, în Vremea din 5 august 1934, tînărul admirator al lui Hitler revine asupra problemei, cu articolul Scrisori din Germania. Revolta sătuilor. Dezgustat de comentariile presei în legătură cu evenimentele din Germania, declară că:

Umanitarismul este mai mult decît o iluzie, iar pacifismul este o simplă masturbaţie intelectuală.

Apoi continuă ca avocat al crimei lui Hitler:

Se spune: nimeni n-are drept să ia viaţa altuia, nimeni n-are drept să verse sînge, nimeni nu poate dispune de viaţa altuia! Omul este o valoare în sine etc. etc.... Dar voi întreba pe oricine: ce a pierdut omenirea dacă s-a luat viaţa cîtorva imbecili?

Dînd dovadă de un elitism aberant, Cioran pledează ca un anarhist:

Ar fi o crimă să omori pe un Richard Strauss, pe un Furtwängler, pe un Klages, dar nu mi se pare o crimă în a distruge existenţa cîtorva indivizi în care dorinţa de putere nu-şi poate găsi nici o satisfacere.

Pentru Cioran cel din vara anului 1934, ideea de lege, precum şi ideea ce stă la temelia statului de drept democratic, cum că, dacă este ameninţată prin fărădelege viaţa unui singur individ, atunci este ameninţată umanitatea în întregul ei, nu există. La urma urmelor, scrie el, cei omorîţi nu erau decît nişte „sătui” care se revoltaseră, deci:

A lua viaţa unor astfel de oameni, a vărsa sîngele unor astfel de bestii, este o datorie.

Definind, în batjocură, omul drept „Un animal care în loc de păr poartă idealuri”, tînărul filosof este categoric în afirmaţia că

nu orice om merită să fie liber. Este o ruşine prejudecata libertăţii pentru toţi,

aşa că îl apără pe Hitler cu raţionamentul:

Pentru triumful unei mişcări, pentru care el şi-a ruinat viaţa, un dictator are drept să trimită la moarte cîteva fiinţe, cari împiedicau ascensiunea unei mişcări în numele unor raţiuni pur subiective.

De altfel, faptul că s-a vărsat sînge îi dă hitlerismului ceea ce-i lipsea, afirmă, cu o iresponsabilitate morală deplină, tînărul filosof:

Naţional-socialismului, pentru a fi o mişcare serioasă, îi lipsea sîngele43.

Aceste două articole despre „Noaptea cuţitelor lungi”, în care justifică în mod cinic crima politică, reprezintă punctul cel mai de jos la care a coborît vreodată Cioran. Cucerit de hitlerism, el visează pentru patria sa un fenomen similar, care să elimine democraţia în favoarea fanatismului şi a dictaturii:

o adevărată dictatură trebuie să pună naţiunea la teasc,

decide Cioran, imaginîndu-şi – după modelul german – un tineret „fanatizat” şi organizat, militarizat şi „în uniformă”44.

Începînd din noiembrie 1933 şi pînă cel puţin la Rebeliunea legionară din ianuarie 1941, fidelitatea tînărului filosof faţă de această opţiune politică, deşi fluctuantă ca intensitate, poate fi probată cu texte, fie ele articole din presă şi pagini din Schimbarea la faţă..., fie scrisori private. Dacă Sebastian a fost primul reprezentant important din generaţia ’27 care s-a lăsat sedus de extrema dreaptă (de aceea nelegionară), Cioran a fost, în schimb, primul reprezentant important care, sub impulsul hitlerismului, s-a lăsat sedus de hitlerism şi de extrema dreaptă legionară. Iar în anii care au venit s-au contaminat politic, din „elita filosofică”, Eliade (în toamna anului 1935) şi Noica (în ianuarie 1938), fiecare cu accentele lui personale.

„Ţine-mă la curent cu politica”45, îi cere Cioran, din Berlin, fratelui său Relu; iar într-o altă scrisoare, după ce-l sfătuieşte să se lase „de viaţa interioară”, îi împărtăşeşte convingerea că „Politica, în stil mare, este superioară ştiinţei”46. Aşa că imaginează, „în stil mare”, un viitor politic pentru România. Ideea de-a pune ţara la teasc îi place atît de tare, încît o repetă în articolul Ce se poate face în România, datat Berlin, decembrie 1934 şi apărut în numărul de An Nou 1935 al Vremii. Avem, în acest text, o schiţă a ceea ce va fi Schimbarea la faţă a României; adică avem, succint enunţate, ideea că ţara noastră n-are istorie, deci trebuie trezită şi aruncată în devenirea istorică; trezirea presupune o revoluţie, una în primul rînd naţională şi în al doilea rînd socială; apoi, Cioran critică naţionalismul românesc care nu depăşeşte idealul „unei conservări teritoriale”, în loc să-l aibă pe acela al „măririi” naţionale. Totodată, cu spiritul complex care îi este caracteristic, declară că

este imposibil să vezi naţionalismul ca pe ultima finalitate a istoriei,

căci el este o realitate doar a unor momente istorice; prezentul reprezintă însă un astfel de moment, „cînd a nu fi naţionalist este o crimă împotriva naţiunii”. În consecinţă, pledează pentru trezirea naţiunii române, căci ea „n-are drept la linişte”, ci e obligată să facă „o transfigurare istorică, printr-un mare salt din conştiinţa noastră telurică într-una istorică”47. În articolul Despre o altă Românie, el continuă critica patriei şi oferă tineretului român modelul tineretului german, organizat şi angajat:

Cînd văd pe străzile Berlinului marşurile tinerimii hitleriste, îmbrăcată în uniformă, cu baionetă şi cu steaguri, într-o alură solemnă şi în acelaşi timp agresivă, de parcă mîine ar începe războiul, cînd văd aceşti tineri începînd de la cinci ani înregimentaţi şi integraţi total într-un partid politic – nu îmi pot stăpîni un fior de revoltă şi de scîrbă, gîndindu-mă la prăpastia ce separă tinerimea germană de tinerimea română, abandonată unei dezordini sterile, distrusă şi batjocorită de oficialităţile înseşi48.

Deşi recunoaşte că hitlerismul are cusururi – este o ideologie „îngustă” şi „criticabilă”, bazată pe o „literatură [...] ilizibilă” –, Cioran îl admiră pentru că a umplut Germania de frenezie. Cu un pragmatism politic declarat, el recunoaşte că ar admira la fel şi o tinerime comunistă:

Cînd aş vedea o tinerime comunistă tot atît de dinamizată cum e cea germană, de ce mi-aş stăpîni admiraţia? Ideile n-au mare valoare în sine.

Apoi, luînd în discuţie previziunea că în curînd va izbucni un nou război, se întreabă, iarăşi pragmatic, „noi prin ce putem opune o rezistenţă?”; căci educaţia pacifistă din România nu va salva ţara, spune, sumbru şi profetic, tînărul analist politic. Propunînd un „lagăr de concentrare” pentru oamenii politici români şi o complementară educaţie spartană „într-o ţară de şmecheri, de sceptici şi de resemnaţi”, Cioran crede totuşi că România ar mai putea fi salvată:

Concep un regim care ar face un plan de transfigurare a României în şapte ani.

Transfigurarea planificată presupune, în viziunea tînărului filosof, renunţarea la economia agrară („Statul ţărănesc şi agrar, iată blestemul, iată sursa paraliziei noastre”) şi trecerea la economia industrială, modificarea structurii sociale a ţării prin creşterea numărului de muncitori şi, în plus, măsuri de forţă; printre ele, cu un dispreţ foarte ardelenesc faţă de lumea balcanică a capitalei, Cioran propune

arestarea tuturor care păstrează distanţa ironică de destinul nostru, toată şleahta de sceptici scîrboşi cari din Bucureşti infectează ţara cu semi-idealuri.

Iar regimul politic propus este, bineînţeles,

Dictatura făcută cu asentimentul popular49.

Ca individ, recunoaşte că ar prefera să trăiască în Franţa, iar nu în Rusia sau Germania50, ţări aflate în vîltoarea revoluţiei; probabil că deja prefera Franţa şi României51, deşi de aceasta din urmă era legat tocmai prin misiunea sa şi a celorlalţi ca el, misiune numită, involuntar comic, printr-o sintagmă care va fi reinventată peste ani de Beniuc:

toboşari ai unei noi lumi52.

În vara anului 1935, bursa lui Cioran se termină, iar tînărul convertit se întoarce în mult hulita şi iubita sa patrie. Articolele sale politice continuă, precise şi violent revoluţionare şi antidemocratice. În septembrie 1935 atacă, de pildă, regimul democratic, pledînd pentru înlocuirea lui cu unul „arzător”, care să impună ţării un ritm rapid de transformare53.

În paralel, publică mai multe fragmente din viitorul său volum, Cartea amăgirilor. Departe de Germania şi, pe deasupra, încorporat de la sfîrşitul anului 1935 în armată, recunoaşte că ideile lui au suferit totuşi o anumită atenuare:

Atîtea idei politice care-mi păreau altădată evidente acum mă înfioară. [...] Naţionalismul şi militarismul meu plecau din dorinţa de a face ceva pentru o ţară păcătoasă şi pe care n-o voiam şi n-o vreau pierdută. În fundul conştiinţei mele sunt tentat numai de un leşin paradisiac54.

Totuşi, articolele politice pe care le publică la sfîrşitul anului 1935 şi de-a lungul anului 1936 sînt pe aceeaşi linie agresivă, frenetică. Publicaţiile Acţiunea (din Sibiu) şi Vremea îi găzduiesc texte care – epurate de trimiterile la actualitatea politică europeană şi românească – vor intra ulterior în paginile Schimbării la faţă a României55. Apariţia celui de-al doilea volum cioranian, Cartea amăgirilor (anunţat în Vremea în 17 mai), nu tulbură cu nimic ritmul în care tînărul filosof publică părţi din ceea ce va deveni Schimbarea la faţă a României. Pasiunea lui pentru patrie şi pentru politică atinge, de altfel, în acest an, punctul culminant.

Nu pot înţelege cum nu mor de plictiseală aici la noi acei oameni care n-au în nici un grad o pasiune politică56,

se miră el cu candoare, lăudînd apoi „studenţimea noastră”, care, deşi „nu ştie ea prea multă carte”, are, în schimb, pasiunea politică de a schimba destinul ţării:

O studenţime agresivă, cu voinţa de putere organizată, este mai importantă decît una studioasă şi indiferentă la chemarea istorică a acestui neam.

Şi, după ce îşi petrecuse toată studenţia printre cărţi, decretează că „Nici un tînăr în momentul actual nu se mai poate salva prin bibliotecă”57. Recunoscînd că studenţimea română nu prea ştie carte, o consideră însă merituoasă pentru că este „agresivă” şi hotărîtă „să nu mai accepte România actuală”; drept urmare, propune tineretului, după modelul german, „abandonarea iraţională în naţiune”, „solidaritatea mistică de grup”, pentru a „putea să sfarme anchilozele acestui stat şi să-şi impună voinţa”58.

Din aceste elemente, putem conchide că, în cazul lui Cioran, opţiunea politică de dreapta s-a născut pe terenul interesului lui spontan pentru filosofia istoriei şi a culturii. Şi, cum în aceste domenii filosofice era preocupat de cazul – particular, dar al său – concret al României, de inferioritatea ei cultural-istorică, începînd cu noiembrie 1933 Cioran combină într-un singur discurs filosofia istoriei, filosofia culturii, problema românismului şi soluţia politică de extremă dreaptă. La data cînd s-a lăsat cucerit de ideile de extremă dreaptă, Cioran avea douăzeci şi doi de ani şi şapte luni, era autorul unor articole împrăştiate în presa vremii şi al unui manuscris încă nepublicat – Pe culmile disperării (1934). El trăia, ca alţi reprezentanţi ai generaţiei, ca Eugen Ionescu, de pildă, umilinţa apartenenţei la o ţară mică, cu o istorie nesemnificativă şi cu o cultură minoră. Soluţia lui Cioran a fost „schimbarea la faţă a României” prin pîrghia politică.

26 Cioran a plecat spre Berlin în 23 octombrie 1933; vezi Petru Comarnescu, Jurnal, 1931-1937, Editura Institutul European, Iaşi, 1994, nota din 30 oct.1933, p. 94, precum şi E. Lovinescu, Sburătorul. Agende literare, IV, ed. cit., nota din 23 oct.1933, p. 51.

27 Cioran, scrisoarea către Eliade din 15 nov.1933, în Scrisori către..., p. 269.

28 Cioran, scrisoarea către Nicolae Tatu din 1 dec.1933, în Scrisori către..., p. 313.

29 Cioran, scrisoarea către Petru Comarnescu din 27 dec.1933, text îngrijit şi prefaţat de Simona Cioculescu, în Manuscriptum, anul XXIX, nr. 1-2, 1998, p. 234.

30 Seria „articolelor germane” se întinde pe toată durata bursei lui Cioran în Germania, deci între noiembrie 1933 şi iulie 1935. Această serie cuprinde atît articole de metafizică lirică, ce au intrat în Cartea amăgirilor (1936), cît şi articole politice, de filosofia istoriei şi a culturii, care au intrat, parţial, în Schimbarea la faţă a României. Din a doua categorie fac parte următoarele: Aspecte germane, în Vremea, anul VI, nr. 314, 19 nov.1933, p. 9; Prin Universitatea din Berlin, în Vremea, anul VI, nr. 316, 3 dec.1933, p. 9; Germania şi Franţa sau iluzia păcii, în Vremea, anul VI, nr. 318, Crăciun 1933; Tentaţia politicului şi a jertfii, în Vremea, anul VII, nr. 321, 14 ian.1934, p. 1; Problematica etică în Germania, în Vremea, anul VII, nr. 324, 4 febr.1934, p. 2; Scrisori din München. România în faţa străinătăţii, în Vremea, anul VII, nr. 335, 29 apr.1934, p. 3; Elogiul profeţiei, în Vremea, anul VII, nr. 339, 27 mai 1934; Melancolii bavareze, în Vremea, anul VII, nr. 341, 10 iun.1934; Impresii din München. Hitler în conştiinţa germană, în Vremea, anul VII, nr. 346, 15 iul.1934, p. 3; Scrisori din Germania. Revolta sătuilor, în Vremea, anul VII, nr. 349, 5 aug.1934, p. 2; Dictatura şi problemele tineretului, în Vremea, anul VII, nr. 358, 7 oct.1934, p. 3; Ce se poate face în România, în Vremea, anul VIII, nr. 369, Anul Nou 1935 (text datat: Berlin, decembrie 1934); Despre o altă Românie, în Vremea, anul VIII, nr. 376, 17 febr.1935, p. 3; Adamismul românismului, în Vremea, anul VIII, nr. 379, 10 mart.1935.

31 Cioran, Aspecte germane, în Vremea, anul VI, nr. 314, 19 nov.1933, p. 9.

32 Ibidem.

33 Cioran, Prin Universitatea din Berlin, în Vremea, anul VI, nr. 316, 3 dec.1933, p. 9.

34 Cioran, Germania şi Franţa sau iluzia păcii, în Vremea, anul VI, nr. 318, Crăciun 1933.

35 Ibidem.

36 Ibidem.

37 Cioran, Tentaţia politicului şi a jertfii, în Vremea, anul VII, nr. 321, 14 ian.1934, vezi Revelaţiile durerii, p. 121.

38 Cioran, Problematica etică în Germania, în Vremea, anul VII, nr. 324, 4 febr.1934, p. 2.

39 Cioran, Scrisori din München. România în faţa străinătăţii, în Vremea, anul VII, nr. 335, 29 apr.1934, p. 3.

40 Ibidem.

41 Cioran, Impresii din München. Hitler în conştiinţa germană, în Vremea, anul VII, nr. 346, 15 iul.1934.

42 Cioran, scrisoare către Lucian Blaga, 11 iun.1934, München, în Jurnalul literar, anul VI, nr. 25-32, aug.-sept.1995, p. 2, text îngrijit de Mihaela Constantinescu.

43 Cioran, Scrisori din Germania. Revolta sătuilor..., în Vremea, anul VII, nr. 349, 5 aug.1934, p. 2.

44 Cioran, Dictatura şi problemele tineretului, în Vremea, anul VII, nr. 358, 7 oct.1934, p. 3.

45 Cioran, scrisoarea către Relu Cioran din 1 nov.1934, în Scrisori către..., pp. 42-43.

46 Cioran, scrisoarea către Relu Cioran din 31 mart.1935, în Scrisori către..., p. 43.

47 Cioran, Ce se poate face în România, în Vremea, anul VIII, nr. 369, Anul Nou 1935, p. 3.

48 Cioran, Despre o altă Românie, în Vremea, anul VIII, nr. 376, 17 febr.1935, p. 3.

49 Ibidem.

50 Ibidem.

51 În acest sens, e semnificativă însemnarea lui Lovinescu din 15 sept.1935: „Cu Emil Cioran la «M. Carlo», venit de la Berlin francofil”; în E. Lovinescu, Sburătorul..., IV, ed. cit., p. 182.

52 Cioran, Adamismul românismului, în Vremea, anul VIII, nr. 379, 10 mart.1935.

53 Cioran, Vidul nostru colectiv, în Vremea, anul VIII, nr. 407, 29 sept.1935, p. 3.

54 Cioran, scrisoare din 9 ian.1936 [adresant nedivulgat, identificat ca fiind Arşavir Acterian], text îngrijit şi publicat de Livia Dandara, în Revista de istorie şi teorie literară, anul XXXV, nr. 1-2, 1987, p. 302.

55 Fără a fi completă, lista articolelor de la sfîrşitul anului 1935 şi din 1936 care vor intra, complet sau cel mai adesea fragmentar, în volum este următoarea: Insuficienţele anti-revizionismului, în Acţiunea, anul I, nr. 3, 3 nov.1935, p. 1; Lichidarea democraţiei, în Acţiunea, anul I, nr. 6, 14 nov.1935, p. 1; Raporturile dintre saşi şi români, în Acţiunea, anul II, nr. 18, 1 ian.1936, p. 1; Mircea Eliade şi dezamăgirile sale, în Pagini literare, anul III, nr. 1, 15 ian.1936; Între occidentalism şi autohtonism, în Da şi nu, anul I, nr. 2, 5 apr.1936; Suntem o naţiune?, în Vremea, anul IX, nr. 428, 8 mart.1936; Jertfa maselor, în Vremea, anul IX, nr. 432, 5 apr.1936 [Paşti]; România subterană, în Vremea, anul IX, nr. 433, 19 apr.1936; Ce trebuie să devină România..., în Vremea, anul IX, nr. 436, 10 mai 1936; Este Italia o mare putere?, în Vremea, anul IX, nr. 439, 31 mai 1936; Forţa ca finalitate istorică, în Vremea, anul IX, nr. 440, 7 iun.1936; Despre unguri şi muzica lor, în Vremea, anul IX, nr. 452, 30 aug.1936; Nearticulaţia istorică a Spaniei, în Vremea, anul IX, nr. 456, 27 sept.1936; Conştiinţa politică a studenţimii, în Vremea, anul IX, nr. 463, 15 nov.1936.

56 Cioran, Conştiinţa politică a studenţimii, în Vremea, anul IX, nr. 463, 15 nov.1936.

57 Ibidem. Un alt reprezentat al generaţiei, Dan Botta, propunea, de altfel, ca „ţara analfabetă să ne fie un ideal” (Ţara analfabetă, în Buna Vestire, anul I, nr. 7, 28 februarie 1937; articolul este reluat în Ideea care ucide, antologie de texte realizată de Constantin Petculescu, Alexandru Florian, Editura Noua Alternativă, Bucureşti, 1994, p. 248).

58 Cioran, Conştiinţa politică a studenţimii, loc. cit.