Stendhal, De l’amour

© 2013 by Editura Polirom, pentru prezenta traducere în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4268-7

ISBN PDF: 978-973-46-4269-4

ISBN print: 978-973-46-4095-9

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: William-Adolphe Bouguereau (1825-1905), Trezirea inimii (1892

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

STENDHAL, pseudonimul lui Henri-Marie Beyle (1783-1842), clasic al literaturii franceze celebru pentru analiza fină a personajelor sale şi pentru stilul său care a marcat tranziţia de la romantism la realism. Printre romanele sale se numără Roşu şi Negru, Mănăstirea din Parma şi Lucien Leuwen.

Prefaţă¹

Lucrarea aceasta n-a avut deloc succes; a fost găsită, pe bună dreptate, neinteligibilă. De aceea, în această nouă ediţie, autorul a căutat mai ales să-şi redea cu claritate ideile. El a povestit cum i-au venit; a făcut o prefaţă, o introducere, totul ca să fie clar; şi, în ciuda atîtor strădanii, dintre o sută de cititori care au citit Corinne, nici patru nu vor înţelege cartea de faţă.

Deşi vorbeşte despre dragoste, volumaşul acesta nu e un roman, şi mai ales nu e distractiv ca un roman. E pur şi simplu o descriere exactă şi ştiinţifică a unui soi de nebunie foarte rară în Franţa. Puterea convenienţelor care creşte zi de zi, mai mult ca urmare a fricii de ridicol decît din cauza purităţii moravurilor noastre, a făcut din cuvîntul care serveşte drept titlu lucrării de faţă un cuvînt pe care oamenii evită să-l rostească singur, şi care poate părea chiar necuviincios. Eu am fost silit să-l folosesc, dar austeritatea ştiinţifică a limbajului mă pune, cred, la adăpost de orice reproş în această privinţă.

.......................................................................................

Cunosc unu sau doi secretari de legaţie care, la reîntoarcerea lor, îmi vor putea face acest serviciu. Pînă atunci, ce le-aş putea spune oamenilor care neagă faptele povestite de mine? Să-i rog să nu mă asculte.

Formei pe care am adoptat-o i se poate reproşa egotismul. Unui călător i se îngăduie să spună: „Eram la New York, de acolo m-am îmbarcat pentru America de Sud, am urcat pînă la Santa-Fé-de-Bogotá. În timpul drumului m-au necăjit tot felul de ţînţari şi, timp de trei zile, nu m-am putut folosi de ochiul drept“.

Călătorul nu e învinuit că-i place să vorbească despre sine; i se iartă toate eu-rile, pentru că acesta e modul cel mai clar şi mai interesant de a povesti ce a văzut.

Numai din dorinţa de a fi clar şi pitoresc, dacă poate, autorul prezentei călătorii în ţinuturile puţin cunoscute ale inimii omeneşti spune: „Mergeam cu doamna Gherardi la minele de sare din Hallein… Prinţesa Crescenzi îmi spunea la Roma… Într-o zi, la Berlin, l-am văzut pe frumosul căpitan L…“. Toate nimicurile acestea i s-au întîmplat în mod real autorului, care şi-a petrecut cincisprezece ani în Germania şi în Italia. Dar, fiind mai mult curios decît sensibil, el n-a avut parte niciodată nici de cea mai mică aventură, n-a încercat niciodată nici un sentiment personal care să merite să fie povestit; şi, dacă i-ar bănui cineva orgoliul de a crede contrariul, un orgoliu şi mai mare l-ar fi împiedicat să-şi dea inima la tipar şi s-o vîndă publicului pe şase franci, cum fac oamenii care, încă din timpul vieţii, îşi tipăresc Memoriile.

În 1822, pe cînd făceam corecturile acestui soi de călătorie morală în Italia şi în Germania, autorul, care descrisese lucrurile în ziua cînd le văzuse, trată manuscrisul conţinînd descrierea amănunţită a tuturor fazelor bolii sufleteşti numită dragoste cu acel respect orb pe care un savant din secolul al paisprezecelea îl arăta faţă de un manuscris de Lactanţiu sau de Quintus Curtius, proaspăt dezgropat. Cînd autorul dădea de vreun pasaj obscur şi, la drept vorbind, lucrul acesta i se întîmpla adeseori, socotea totdeauna că cel care greşea era eul lui actual. Autorul mărturiseşte că respectul faţă de vechiul manuscris l-a dus pînă la a-l face să tipărească mai multe pasaje pe care nici el nu le mai înţelegea. Nimic mai absurd pentru oricine s-ar fi gîndit la o bună primire din partea publicului; dar autorul, revăzînd Parisul după îndelungi călătorii, socotea că e cu neputinţă să ai succes fără să faci acte de înjosire faţă de ziare. Şi dacă e vorba să faci acte de înjosire, atunci e mai bine să le păstrezi pentru primul-ministru. Lăsînd în afara discuţiei ceea ce se numeşte succes, autorul se amuză să-şi publice gîndurile exact cum îi veniseră. Aşa procedau odinioară şi filozofii aceia, ai Greciei, a căror înţelepciune practică l-au umplut de admiraţie.

Ca să pătrunzi în intimitatea societăţii italiene îţi trebuiesc ani de zile. Poate că eu am fost ultimul călător în această ţară. De cînd cu carbonarismul şi cu invazia austriecilor, nici un străin nu va mai fi primit ca prieten în saloanele în care domnea o veselie atît de nebună. Străinul va vedea monumentele, străzile, pieţele publice ale unui oraş, dar niciodată societatea, căci va stîrni totdeauna teamă; localnicii vor bănui că e un spion sau se vor teme să nu-şi rîdă de bătălia de la Antrodoco şi de înjosirile absolut necesare în această ţară pentru a nu fi persecutat de cei opt sau zece miniştri sau favoriţi aflaţi în preajma prinţului. Mie localnicii îmi erau în mod real dragi, şi am putut vedea adevărul. Uneori, zece luni la rînd, n-am rostit nici un cuvînt franţuzesc şi, dacă n-ar fi fost tulburările şi carbonarismul, nu m-aş mai fi reîntors niciodată în Franţa. Buna dispoziţie e lucrul pe care eu îl preţuiesc mai mult ca pe orice.

În ciuda multelor strădanii pentru a fi clar şi lucid, nu pot să fac miracole; nu pot să le dau urechi surzilor şi nici ochi orbilor. De aceea oamenii cu bani şi cu plăceri de rînd, care au cîştigat o sută de mii de franci în anul dinaintea momentului cînd deschid cartea de faţă, trebuie s-o închidă foarte repede, mai ales dacă sînt bancheri, manufacturieri, industriaşi respectabili, adică oameni cu idei eminamente pozitive. Cartea aceasta va fi mai puţin neinteligibilă pentru cei care au cîştigat bani mulţi la Bursă sau la loterie. Un asemenea cîştig poate fi întîlnit lîngă obiceiul de-a petrece ore întregi de visare şi de-a te bucura de emoţia pricinuită de-un tablou de Prud’hon, de-o frază de Mozart sau, în sfîrşit, de-o anumită privire neobişnuită a unei femei la care te gîndeşti adesea. Nu aşa îşi pierd timpul cei ce plătesc două mii de lucrători la sfîrşitul fiecărei săptămîni; mintea lor tinde mereu către util şi pozitiv. Visătorul despre care vorbesc e omul pe care ei l-ar urî, dacă ar avea răgaz; e cel pe care l-ar lua cu bucuros drept ţintă a glumelor lor grosolane. Industriaşul milionar simte nedesluşit că un asemenea om pune mai mult preţ pe-un gînd decît pe-o pungă de-o mie de franci.

Eu nu-l admit nici pe tînărul studios care, în acelaşi an cînd industriaşul cîştiga o sută de mii de franci, a învăţat limba greacă modernă, lucru de care e atît de mîndru, încît a şi început să aspire la arabă. Îl mai rog să nu deschidă această carte pe orice om care n-a suferit pentru motive închipuite fără legătură cu vanitatea şi pe care s-ar ruşina grozav să le vadă divulgate în saloane.

Sînt sigur că nu voi fi pe plac nici acelor femei care, în aceleaşi saloane, îşi cîştigă fără greş stima celorlalţi printr-o afectare de fiecare clipă. Am surprins cîteva dintre ele, de bună-credinţă pentru o clipă, şi care erau atît de mirate încît, întrebîndu-se singure, nu mai puteau să-şi dea seama dacă vreun sentiment pe care tocmai îl exprimaseră fusese firesc sau prefăcut. Cum ar putea judeca femeile acestea zugrăvirea sentimentelor adevărate? De aceea cartea de faţă le-a fost o obsesie nesuferită; ele au spus că autorul trebuie să fie un ticălos.

Să roşeşti deodată, cînd îţi vin în minte anumite fapte din tinereţe; să fi făcut prostii din duioşie sufletească şi să te necăjeşti din cauza asta, nu pentru că ai fost ridicol în ochii salonului, ci în ochii unei anumite persoane din acel salon; să fii îndrăgostit, la douăzeci şi şase de ani, cu bună-credinţă, de o femeie care iubeşte pe altul sau, şi mai mult (dar lucrul e atît de rar încît abia îndrăznesc să-l scriu de teamă să nu devin din nou neinteligibil, ca în prima ediţie), intrînd în salonul în care se află femeia pe care crezi că o iubeşti, să nu te gîndeşti decît să-i citeşti în ochi ce gîndeşte despre tine în clipa aceea şi să nu-ţi dea prin minte să pui dragoste în propria ta privire: iată antecedentele pe care i le-aş cere cititorului meu. Descrierea multora dintre sentimentele acestea fine şi rare e aceea care li s-a părut obscură oamenilor cu idei pozitive. Cum să faci ca să fii clar în ochii lor? Să le anunţi o creştere de cincizeci de centime, sau o schimbare în tariful vămilor Columbiei.²

Cartea care urmează explică simplu, judicios, matematic, ca să zic aşa, diversele sentimente care se succed unele altora şi al căror ansamblu se numeşte pasiunea iubirii.

Închipuiţi-vă o figură geometrică destul de complicată, făcută cu creta pe-o tăbliţă: ei bine, vă voi explica figura aceasta geometrică; dar e necesară o condiţie, şi anume ca ea să existe deja pe tăbliţă; nu pot s-o desenez eu însumi. Imposibilitatea aceasta face atît de anevoioasă alcătuirea unei cărţi despre dragoste, care să nu fie un roman. Ca să urmărească cu interes o examinare filozofică a acestui sentiment, cititorul are nevoie de altceva decît de inteligenţă; e neapărat necesar ca el să fi văzut dragostea. Dar unde poate fi văzută o pasiune?

Iată o cauză a obscurităţii pe care nu voi fi niciodată în stare s-o înlătur.

Iubirea se aseamănă cu ceea ce numim pe cer calea lactee, o îngrămădire strălucitoare formată din mii de steluţe, fiecare dintre ele fiind adesea o nebuloasă. Cărţile au notat patru sau cinci sute de mici sentimente succesive şi atît de greu de recunoscut, care compun această pasiune, şi încă cele mai grosolane, ba chiar au făcut aceasta înşelîndu-se adeseori şi socotind drept principal ceea ce e accesoriu. Cele mai bune dintre aceste cărţi, ca Noua Héloïse, romanele doamnei Cottin, Scrisorile domnişoarei de Lespinasse, Manon Lescaut, au fost scrise în Franţa, ţară în care planta numită dragoste se teme totdeauna de ridicol; e înăbuşită de exigenţele pasiunii naţionale, vanitatea, şi nu atinge aproape niciodată întreaga ei înălţime.

Ce înseamnă deci să cunoşti dragostea prin romane? Ce-ar fi, după ce-ai văzut-o descrisă în sute de volume cu faimă, dar fără să o fi simţit niciodată, să cauţi în cartea de faţă explicaţia acestei nebunii? Voi răspunde ca un ecou: „Ar fi o nebunie“.

Tu, biată femeie tînără şi dezamăgită, vrei să te bucuri din nou de ceea ce te-a stăpînit atît cu cîţiva ani în urmă, de ceea ce nu îndrăzneai să spui nimănui, şi care era cît pe-aci să te facă să-ţi pierzi bunul nume? Pentru tine am refăcut cartea de faţă şi am căutat s-o fac mai clară. După ce o citeşti, nu vorbi despre ea decît cu o mică frază de dispreţ şi arunc-o în biblioteca ta din lemn de lămîi, pe după alte cărţi; eu aş lăsa chiar netăiate cîteva pagini din ea.

Bărbatul imperfect, convins că e filozof fiindcă a rămas totdeauna străin de emoţiile nebune care fac ca toată fericirea noastră pe-o săptămînă întreagă să depindă de o privire, nu va lăsa doar cîteva pagini netăiate. Alţii, ajunşi la vîrsta maturităţii, fac apel la toată vanitatea lor ca să uite că într-o bună zi au putut să se coboare pînă la a face curte unei femei şi a se expune la umilirea unui refuz; cartea de faţă va fi urîtă de ei. Printre atîţia oameni inteligenţi pe care i-am văzut condamnînd lucrarea de faţă, din diferite motive, dar totdeauna cu mînie, singurii care mi s-au părut ridicoli sînt cei ce au dubla vanitate de-a pretinde că au fost totdeauna mai presus de slăbiciunile inimii şi că, totuşi, au mintea destul de ageră ca să judece a priori gradul de exactitate al unui tratat filozofic, care nu-i decît o descriere bine închegată a tuturor acestor slăbiciuni.

Personajele grave, care se bucură în societate de faima de-a fi înţelepţi şi deloc romaneşti, sînt mult mai aproape de înţelegerea unui roman, oricît de pasionat ar fi el, decît a unei cărţi filozofice, în care autorul descrie la rece diversele faze ale maladiei sufleteşti numită dragoste. Romanul îi mişcă puţin; dar în privinţa tratatului filozofic, înţelepţii aceştia sînt ca nişte orbi care ar pune să li se citească o descriere a tablourilor de la muzeu, şi i-ar spune autorului: „Recunoaşte, domnule, că lucrarea dumitale e îngrozitor de obscură“. Şi ce s-ar întîmpla dacă s-ar nimeri ca orbii aceştia să fie oameni inteligenţi, care se bucură de multă vreme de această faimă şi au din plin pretenţia că sînt clarvăzători? Bietul autor ar fi tratat grozav de bine. Tocmai asta i s-a întîmplat şi la prima ediţie. Numeroase exemplare au fost arse atunci din pricina vanităţii furibunde a oamenilor cu multă minte. Nu mai vorbesc de injuriile, la fel de măgulitoare prin furia lor: autorul a fost declarat grosolan, imoral, s-a spus că scrie pentru oamenii de rînd, că e periculos etc. În ţările unde a dăinuit multă vreme monarhia, titlurile acestea sînt răsplata cea mai sigură pentru cei ce se apucă să scrie despre morală şi nu-şi dedică lucrarea vreunei doamne Dubarry a zilei. Fericită ar fi literatura dacă n-ar fi la modă şi dacă numai cei pentru care a fost făcută ar binevoi să se ocupe de ea! Pe vremea Cidului, Corneille nu era decît un om de treabă pentru domnul marchiz de Danjeau³. Astăzi, toată lumea se crede în stare să-l citească pe domnul de Lamartine; cu atît mai bine pentru editorul său; dar cu atît mai rău şi de-o sută de ori cu atît mai rău pentru acest mare poet. În zilele noastre, geniul are menajamente pentru nişte fiinţe la care n-ar trebui să se gîndească niciodată, dacă nu vrea să-şi terfelească reputaţia.

Viaţa laborioasă, activă, cu totul vrednică de stimă, pe de-a-ntregul pozitivă, a unui consilier de stat, a unui manufacturier de ţesături de bumbac sau a unui bancher foarte priceput la împrumuturi e răsplătită cu milioane, şi nu cu senzaţii tandre. Încetul cu încetul, inima acestor domni se osifică; pentru ei, pozitivul şi utilul sunt totul, iar sufletul li se închide în faţa sentimentului care, dintre toate, are cea mai mare nevoie de răgaz şi te face complet incapabil pentru orice ocupaţie raţională şi continuă.

Toată prefaţa aceasta e făcută numai ca să strige că lucrarea de faţă are nenorocirea de a putea fi înţeleasă doar de oamenii care şi-au găsit răgaz ca să facă nebunii. Multe persoane se vor socoti jignite, şi sper că nu vor merge mai departe.

1. Mai 1826.

2. Mi se spune: scoate bucata asta din carte; e foarte adevărată, dar fereşte-te de industriaşi; ei au să strige că eşti aristocrat. În 1817 nu m-am temut de procurorii generali; de ce mi-ar fi frică de milionari în 1826? Vasele furnizate paşei din Egipt mi-au deschis ochii în privinţa lor, şi nu mă tem decît de ceea ce stimez (n.a.).

3. Vezi pagina 120 din Memoriile lui Danjeau, ediţia Genlis (n.a.).

A doua prefaţă¹

Nu scriu decît pentru o sută de cititori, luaţi dintre fiinţele acelea nefericite, plăcute, încîntătoare, deloc ipocrite, deloc morale, cărora aş vrea să le fiu pe plac; abia dacă cunosc unu sau doi dintre ei. Toţi cei ce mint ca să fie preţuiţi ca scriitori nu mă interesează. Femeiuştile astea trebuie să citească socotelile bucătăresei şi cărţile predicatorului la modă, numească-se el Masillon sau doamna Necker, ca să poată vorbi despre ele cu femeile grave care împart consideraţia. Şi să se ţină seama că gradul acesta înalt se capătă întotdeauna în Franţa făcîndu-te mare preot al vreunei nerozii.

Ai fost în viaţa dumitale şase luni nefericit din dragoste? i-aş spune celui care ar vrea să citească această carte.

Sau, dacă sufletul dumitale n-a simţit în viaţă altă nenorocire decît pe aceea de a te gîndi la un proces, sau de-a nu fi fost numit deputat la ultimile alegeri, sau de-a fi fost socotit mai puţin spiritual decît de obicei la ultimul sezon de cură din Aix – mi-aş continua întrebările indiscrete şi te-aş întreba dacă ai citit, în decursul anului, vreuna din lucrările acelea neobrăzate care-l silesc pe cititor să gîndească. De pildă, Émile de J.-J. Rousseau sau cele şase volume ale lui Montaigne. Dacă n-ai fost niciodată nefericit din cauza acestor slăbiciuni ale sufletelor tari, dacă n-ai obiceiul, împotriva firii, de a gîndi cînd citeşti, cartea de faţă te va stîrni împotriva autorului, căci te va face să bănuieşti existenţa unei anumite fericiri pe care n-o cunoşti şi pe care o cunoştea domnişoara de Lespinasse.

1. Mai 1834.

A treia prefaţă¹

Solicit indulgenţa cititorului pentru forma neobişnuită a acestei Fiziologii a iubirii.

În 1842 se împlinesc douăzeci şi opt de ani de cînd răsturnările de după căderea lui Napoleon m-au făcut să-mi pierd situaţia. Cu doi ani mai înainte, imediat după grozăviile retragerii din Rusia, hazardul mă aruncă în mijlocul unui oraş plăcut, unde socoteam să-mi petrec restul zilelor, lucru care mă încînta. În fericita Lombardie, la Milano, la Veneţia, ocupaţia de căpetenie sau, mai bine zis, unica ocupaţie a vieţii e plăcerea. Acolo nu se dă nici o atenţie faptelor sau gesturilor vecinului; fiecare abia dacă se ocupă de ce i se întîmplă altuia. Dacă îţi dai seama de existenţa vecinului, nu te gîndeşti să-l urăşti. Înlăturaţi invidia din ocupaţiile unui oraş de provincie din Franţa, şi ce-o să mai rămînă? Absenţa, imposibilitatea crudei invidii formează latura cea mai sigură a fericirii care-i atrage pe toţi provincialii la Paris.

În urma balurilor mascate ale carnavalului din 1820, mai strălucitoare decît de obicei, societatea din Milano văzu petrecîndu-se cinci sau şase întîmplări absolut nebuneşti; deşi în ţara aceasta oamenii sînt obişnuiţi cu lucruri care ar fi socotite de necrezut în Franţa, s-au ocupat o lună întreagă de ele. Teama de ridicol ar împiedica ivirea unor asemenea întîmplări ciudate în Franţa; îmi trebuie mult curaj numai pentru a îndrăzni să vorbesc despre ele.

Într-o seară, pe cînd se discuta serios despre efectele şi cauzele extravaganţelor mai sus pomenite, la amabila doamnă Pietra Grua, care, din întîmplare, nu era amestecată în nici una din nebuniile acestea, m-am gîndit că peste un an nu-mi va mai rămîne poate decît o amintire foarte vagă despre întîmplările ciudate şi despre cauzele care li se atribuiau. Şi am luat un program de concert, pe care am scris cu creionul cîteva cuvinte. Oaspeţii voiau să jucăm un faraon; ne aflam treizeci de inşi în jurul unei mese verzi; dar conversaţia era atît de animată încît s-a uitat de joc. Spre sfîrşitul seratei sosi colonelul Scotti, unul din cei mai plăcuţi oameni din armata italiană; i se ceru şi lui contribuţia de amănunte în legătură cu faptele bizare care ne preocupau; el ne povesti, într-adevăr, nişte lucruri cărora hazardul făcuse să le fie martor şi care le dădea un aspect cu totul nou. Mi-am reluat programul de concert şi am adăugat noile date.

Culegerea aceasta de particularităţi despre dragoste a fost continuată în acelaşi fel, cu creionul şi pe bucăţi de hîrtie luate de prin saloanele pe unde auzeam povestindu-se faptele. Curînd, am căutat să descopăr o lege comună pentru recunoaşterea diverselor trepte. Două luni mai tîrziu, teama de-a fi luat drept carbonaro m-a făcut să revin la Paris, numai pentru cîteva luni, după cîte credeam; dar n-am mai revăzut niciodată Milano, unde petrecusem şapte ani.

La Paris muream de plictiseală; şi am avut ideea să mă ocup iar de plăcuta ţară din care mă alungase teama; am strîns laolaltă toate peticele mele de hîrtie şi am făcut cadou caietul unui editor; dar nu peste mult timp s-a ivit o dificultate; tipograful mi-a declarat că-i era cu neputinţă să lucreze după note scrise cu creionul. Mi-am dat seama că nu socotea de demnitatea lui să lucreze după asemenea ciorne. Tînărul ucenic trimis să-mi aducă notele înapoi părea foarte ruşinat de urîta comunicare pe care fusese pus să mi-o facă; el ştia să scrie; i-am dictat notele în creion.

Am înţeles de asemenea că discreţia mă obliga să schimb numele proprii şi mai ales să scurtez povestirile. Deşi la Milano nu prea se citeşte, cartea mea, dacă ar fi fost dusă acolo, ar fi părut cumplit de răutăcioasă.

Am publicat deci o carte nenorocită. Aş avea îndrăzneala să mărturisesc că pe atunci aveam curajul de a dispreţui stilul elegant. Îl vedeam pe tînărul ucenic foarte grijuliu faţă de terminaţiile frazelor puţin sonore şi de înşiruirile de cuvinte care formau sunete neplăcute. Pe de altă parte, el nu se sfia să schimbe cînd îl căutai unele lucruri care nu se pot spune pe şleau: Voltaire însuşi se teme de asemenea lucruri.

Eseul despre dragoste nu putea valora decît prin numărul micilor nuanţe de sentiment pe care-l rugam pe cititor să le verifice în amintirile sale, dacă era destul de fericit să le aibă. Dar exista ceva şi mai rău încă; pe atunci, ca totdeauna, mă pricepeam foarte puţin în ale literaturii; editorul căruia îi dăruisem manuscrisul l-a tipărit pe hîrtie proastă şi într-un format ridicol. De aceea, după o lună, cînd i-am cerut veşti despre carte, el mi-a spus: „S-ar putea zice că e sfinţită, căci nimeni nu se atinge de ea“.

Nici nu-mi dăduse măcar prin minte să cer ziarelor cîteva articole; un asemenea lucru mi s-ar fi părut o ticăloşie. Şi totuşi, lucrarea mea avea, mai mult ca oricare alta, nevoie să fie recomandată răbdării cititorului. Ca să nu pară ininteligibilă de la primele pagini, publicul trebuia să fie convins să accepte noul cuvînt cristalizare, propus pentru a exprima în mod viu ansamblul nebuniilor acestora ciudate închipuite ca reale şi chiar ca neîndoielnice în legătură cu fiinţa iubită.

Pe atunci, pătruns pe deplin, îndrăgostit pe deplin de cele mai mici întîmplări observate de mine în Italia, pe care o adoram, evitam cu grijă orice concesie, orice înfloritură de stil care ar fi putut face ca Eseul despre dragoste să pară mai puţin ciudat în ochii literaţilor.

De altfel, nu căutam deloc să fiu pe placul publicului: era pe vremea cînd literatura noastră, cu totul tulburată de nenorocirile atît de mari şi de recente care ne loviseră, nu căuta decît să ne consoleze vanitatea nefericită; ea făcea să rimeze „glorie“ cu „victorie“, „luptători“ cu „flori“ etc. Plicticoasa literatură a epocii aceleia pare a nu căuta niciodată adevăratele circumstanţe ale subiectelor pe care are aerul că le tratează; ea nu doreşte decît prilej ca să măgulească poporul acesta sclav al modei, pe care un mare om îl numise marea naţiune, uitînd că nu era mare decît cu condiţia de a-l avea pe el ca şef.

Rezultatul nepriceperii mele în ceea ce priveşte condiţiile dobîndirii unui cît de mic succes a fost faptul că între 1822 şi 1833 nu s-au găsit decît şaptesprezece cititori; abia dacă, după vreo douăzeci de ani de existenţă, Eseul despre dragoste a fost înţeles de vreo sută de curioşi. Cîţiva au avut răbdarea să observe diversele faze ale acestei maladii la persoanele din preajmă, atinse de ea; căci, pentru a înţelege pasiunea aceasta pe care, de treizeci de ani, teama de ridicol o ascunde cu atîta grijă la noi, trebuie vorbit despre ea ca despre o maladie; numai pe calea aceasta se poate ajunge cîteodată la a o vindeca.

Şi, într-adevăr, abia după o jumătate de veac de revoluţii, care ne-au acaparat rînd pe rînd atenţia; într-adevăr, abia după cinci schimbări complete ale formei şi tendinţelor de guvernare, începe revoluţia să pătrundă în moravurile noastre. Dragostea, sau ceea ce o înlocuieşte cel mai adesea, furîndu-i numele, dragostea era atotputernică în Franţa sub Ludovic al XV-lea: femeile de la Curte numeau colonei; locul acesta era cel mai frumos din ţară. După cincizeci de ani, nu mai există Curte, iar femeile cele mai cu trecere ale burgheziei stăpînitoare, sau ale aristocraţiei bosumflate, n-ar izbuti să facă să se dea nici măcar un debit de tutun în cel mai mărunt tîrg.

Trebuie să recunoaştem că femeile nu mai sînt la modă; în saloanele noastre atît de strălucitoare, tinerii de douăzeci de ani îşi fac o fală din a nu sta de vorbă cu ele; şi preferă să se adune în jurul vreunui palavragiu grosolan, care, cu accentul lui provincial, tratează problema capacităţilor, şi încearcă să strecoare şi ei vreun cuvinţel. Tinerii bogaţi, care ţin să pară frivoli, ca să-şi dea aere că ar continua societatea aleasă de odinioară, preferă să vorbească despre cai, să joace din gros în cercuri unde femeile nu sînt admise. Sîngele rece îngrozitor de plicticos care pare că prezidează relaţiile tinerilor cu femeile de douăzeci şi cinci de ani, redate societăţii de plictisul căsniciei, va face poate să fie primită de cîteva minţi alese descrierea aceasta exactă pînă în cele mai mici amănunte a fazelor succesive ale maladiei numită dragoste.

Înfricoşătoarea schimbare care ne-a aruncat în plictiseala actuală şi care face de neînţeles societatea din 1778, aşa cum o găsim în scrisorile lui Diderot către domnişoara Voland, ibovnica lui, sau în Memoriile doamnei d’Épinay, ne poate face să ne întrebăm care dintre ocîrmuirile noastre succesive a ucis în noi darul de-a ne amuza şi ne-a apropiat de poporul cel mai trist de pe pămînt. Noi nu sîntem în stare nici măcar să le copiem parlamentul şi cinstea partidelor politice, singurul lucru mai acătării inventat de ei. În schimb, cea mai stupidă dintre tristele lor concepţii, spiritul demnităţii, a înlocuit la noi voioşia franţuzească, pe care-o mai întîlneşti acum doar în cele cinci sute de baluri de la periferia Parisului sau în sudul Franţei, dincolo de Bordeaux.

Dar căreia dintre ocîrmuirile noastre succesive îi datorăm cumplita nenorocire de a ne angliciza? Trebuie oare învinuită ocîrmuirea energică din 1793, care i-a împiedicat pe străini să-şi instaleze tabăra pe Montmartre? ocîrmuirea aceasta care, peste puţini ani, ni se va părea eroică, şi formează vrednicul preludiu al aceleia care, sub Napoleon, avea să ne ducă faima în toate capitalele Europei.

Vom uita prostia bine intenţionată a Directoratului, ilustrat de talentele lui Carnot şi de nemuritoarea campanie din 1796-1797, din Italia.

Corupţia de la Curtea lui Barras mai amintea încă de veselia vechiului regim; graţiile doamnei Bonaparte arătau că nu simţeam încă de pe atunci nici un fel de atracţie pentru mohoreala şi morga englezilor.

Adînca stimă pe care, cu toată ciuda celor din foburgul Saint-Germain, n-am putut să n-o avem faţă de felul de a guverna al primului consul şi oamenii de mare merit care au ilustrat societatea mondenă a Parisului, cum au fost cei de seama lui Cretet, a lui Daru etc., nu ne îngăduie să punem pe seama Imperiului povara răspunderii pentru sensibila schimbare petrecută în caracterul francezilor în această primă jumătate a secolului al nouăsprezecelea.

Inutil să-mi duc cercetarea mai departe: cititorul va cugeta şi va şti să tragă concluzii.

1. Terminată la 15 martie 1842; Stendhal a murit în ziua de 23, în aceeaşi lună; acestea sînt, foarte probabil, ultimele rînduri pe care le-a scris.

CARTEA ÎNTÎI

CAPITOLUL I

Despre dragoste

Încerc să înţeleg pasiunea aceasta ale cărei desfăşurări sincere au toate o trăsătură de frumuseţe.

Există patru feluri de iubire:

1. Iubirea-pasiune, a călugăriţei portugheze, a Héloïsei pentru Abélard, a căpitanului de Vésel, a jandarmului din Cento¹.

2. Iubirea-gust, care domnea la Paris pe la 1760 şi se găseşte în memoriile şi romanele epocii, la Crébillon, Lauzun, Duclos, Marmontel, Chamfort, doamna d’Épinay etc., etc.

Ea reprezintă un tablou în care totul, pînă şi umbrele, trebuie să fie trandafirii, în care nu trebuie să intre, sub nici un motiv, nimic neplăcut, dacă nu vrei să fii socotit lipsit de bună cuviinţă, de maniere, de delicateţe etc. Un bărbat de familie bună cunoaşte dinainte toate procedeele pe care trebuie să le aibă şi să le întîlnească în diversele faze ale acestei iubiri; cum nimic în ea nu e pasiune şi neprevăzut, felul acesta de dragoste are adesea mai multă delicateţe decît dragostea adevărată, căci are totdeauna mult spirit; e ca o miniatură rece şi drăguţă, comparată cu un tablou de-al Caraccilor; şi, pe cînd iubirea-pasiune ne mînă împotriva tuturor intereselor noastre, iubirea-gust ştie totdeauna să li se conformeze. E adevărat că, dacă acestei biete iubiri îi răpeşti vanitatea, nu rămîne mare lucru din ea; odată lipsită de vanitate, e ca un convalescent slăbit care abia se poate tîrî.

3. Iubirea fizică.

La vînătoare, să întîlneşti o ţărancă frumoasă şi proaspătă care fuge prin pădure. Amorul întemeiat pe acest gen de plăcere e cunoscut tuturor; oricît de sec şi de nefericit ar fi caracterul cuiva, pe aici se începe, la şaisprezece ani.

4. Iubirea din vanitate.

Imensa majoritate a bărbaţilor, mai ales în Franţa, doreşte şi are o femeie la modă, aşa cum ai un cal frumos sau un lucru necesar luxului unui tînăr. Vanitatea, mai mult sau mai puţin măgulită, mai mult sau mai puţin stîrnită, dă naştere unor elanuri amoroase. Cîteodată e vorba aici şi de iubire fizică, dar nu totdeauna; adeseori nu există nici măcar plăcere fizică. Pentru un burghez, o ducesă n-are niciodată mai mult de treizeci de ani, spunea ducesa de Chaulnes; iar curtenii omului drept care era regele Ludovic al Olandei se mai înveselesc încă amintindu-şi de-o femeie frumoasă de la Haye care nu se putea opri să nu găsească încîntător un bărbat cînd era duce sau prinţ. Dar, credincioasă principiului monarhic, de cum sosea la Curte un prinţ, ea îl părăsea pe duce: doamna era ca decoraţia corpului diplomatic.

Cel mai fericit caz al acestei legături anoste e cel în care plăcerea fizică e sporită de deprindere. Amintirile o fac atunci să semene un pic a iubire; cînd eşti părăsit, există jignirea amorului propriu şi tristeţea; şi cum ideile din romane nu-ţi dau pace, te crezi îndrăgostit şi melancolic, căci vanitatea tinde să se creadă o mare pasiune. Sigur e că, oricărui gen de iubire i-ar fi datorate plăcerile, de îndată ce există o exaltare a sufletului, ele sînt vii şi amintirea lor e atrăgătoare; în pasiunea aceasta, invers de cum se întîmplă în aproape toate celelalte, amintirea a ceea ce ai pierdut pare totdeauna mai presus decît ce poţi aştepta de la viitor.

Cîteodată, în iubirea din vanitate, obişnuinţa sau convingerea că nu vei găsi ceva mai bun dă naştere la un fel de prietenie, cea mai puţin plăcută dintre toate; ea se laudă cu siguranţa ei etc.²

Plăcerea fizică fiind un lucru firesc, e cunoscută de toată lumea; dar în ochii celor cu suflete tandre şi pasionate ea nu ocupă decît un rang inferior. Asemenea suflete, dacă se tem să nu fie ridicole în saloane, dacă suferă adeseori de pe urma intrigilor oamenilor de lume, cunosc în schimb plăceri niciodată accesibile inimilor care nu palpită decît pentru vanitate sau pentru bani.

Unele femei virtuoase şi tandre aproape că n-au idee de ce înseamnă plăcerile fizice; ele li s-au expus arareori, dacă putem vorbi aşa, şi chiar atunci elanurile iubirii-pasiune aproape că le-au făcut să uite plăcerile trupului.

Există bărbaţi victime şi unelte ale unui orgoliu infernal, ale unui orgoliu à la Alfieri. Oamenii aceştia, care poate sînt cruzi pentru că, asemeni lui Neron, tremură totdeauna judecîndu-i pe toţi după propria lor inimă, oamenii aceştia, zic, nu pot atinge plăcerea fizică decît atîta timp cît e însoţită de cea mai mare satisfacţie posibilă a orgoliului, adică atîta timp cît săvîrşesc cruzimi asupra partenerei de plăceri. De aici, ororile din Justine. Pentru asemenea bărbaţi, acesta e preţul siguranţei de sine.

De altminteri, în loc să deosebim patru feluri de iubiri diferite, am putea foarte bine admite opt sau zece nuanţe. Oamenii au peste tot atîtea feluri de a simţi cîte au de a vedea; dar deosebirile acestea ale denumirilor nu schimbă cu nimic raţionamentele care urmează. Toate iubirile cîte pot fi văzute pe lumea asta se nasc, trăiesc şi mor, sau se înalţă la nemurire, urmînd aceleaşi legi.³

CAPITOLUL II

Despre naşterea iubirii

Iată ce se petrece în suflet:

1. Admiraţia.

2. Îţi spui: „Cît e de plăcut s-o săruţi, să te sărute!“ etc.

3. Speranţa.

Sînt studiate perfecţiunile; acesta e momentul cînd o femeie ar trebui să se dăruie, pentru cea mai mare plăcere fizică posibilă. Chiar celor mai rezervate femei li se roşesc ochii în momentul speranţei; pasiunea e atît de puternică, plăcerea e atît de vie, încît se trădează prin semne mai mult decît vădite.

4. Iubirea s-a născut.

A iubi înseamnă a avea plăcere să vezi, să atingi, să simţi cu toate simţurile, şi cît mai îndeaproape cu putinţă, un obiect vrednic de-a fi iubit şi care te iubeşte.

5. Prima cristalizare⁴ începe.

Ne place să împodobim cu mii de haruri o femeie de a cărei dragoste sîntem siguri; ne place nespus de mult să ne descriem amănunţit toată fericirea. Aceasta înseamnă a exagera un bun superb, picat acum din cer, pe care nu-l cunoaştem şi de a cărui posesiune sîntem siguri.

Lăsaţi să lucreze mintea unui amant timp de douăzeci şi patru de ore şi iată ce veţi găsi:

La minele de sare din Salzburg se aruncă în adîncurile părăsite ale minei o creangă de copac desfrunzită de iarnă, după două sau trei luni creanga e scoasă, acoperită în întregime de cristale strălucitoare: cele mai mici crenguţe, cele subţiri cît laba unui piţigoi, sînt împodobite cu nenumărate diamante mobile şi orbitoare; şi nu mai poţi recunoaşte creanga primitivă.

Ceea ce numesc eu cristalizare este operaţia spiritului care descoperă din tot ce i se înfăţişează noi perfecţiuni ale fiinţei iubite.

Un călător îţi vorbeşte despre răcoarea crîngului de portocali de la Genova, pe malul mării, în zilele dogoritoare ale verii: ce plăcere să guşti răcoarea aceasta împreună cu ea!

Unul din prietenii tăi îşi frînge braţul la vînătoare: ce plăcere să primeşti îngrijirile femeii iubite! Să fii mereu cu ea şi s-o vezi neîncetat iubindu-te te-ar face aproape să-ţi binecuvîntezi durerea; şi porneşti de la braţul frînt al prietenului, ca să nu te mai îndoieşti de bunătatea îngerească a iubitei tale. Într-un cuvînt, e de ajuns să te gîndeşti la o perfecţiune ca s-o şi vezi în fiinţa iubită.

Fenomenul acesta, pe care îmi permit să-l numesc cristalizare, îşi are originea în natura care ne porunceşte să avem plăceri şi ne trimite sîngele în creier; el porneşte de la sentimentul că plăcerile sporesc o dată cu perfecţiunile fiinţei iubite şi de la ideea: ea e a mea. Sălbaticul n-are timp să depăşească primul pas. El are plăceri, dar îşi foloseşte activitatea creierului pentru urmărirea căprioarei care aleargă prin pădure şi cu a cărei carne trebuie să-şi dreagă cît de curînd puterile, ca să nu cadă sub securea duşmanului.

La cealaltă extremitate a civilizaţiei, nu mă îndoiesc că o femeie tandră ar putea ajunge la punctul de a nu găsi plăcere fizică decît lîngă bărbatul iubit⁵. Aceasta e tocmai opusul sălbaticului. Dar, la naţiunile civilizate, femeia are timp liber; iar sălbaticul e atît de preocupat de nevoile lui încît e silit să-şi trateze femeia ca pe-o vită. Femelele multor animale sînt mai fericite numai pentru că hrana masculilor e mai asigurată.

Dar să părăsim pădurile şi să revenim la Paris. Un bărbat pasionat vede în femeia iubită toate perfecţiunile; totuşi, atenţia îi mai poate fi distrată, căci sufletul se satură de tot ce e uniform, chiar şi de fericirea desăvîrşită⁶.

Iată ce survine ca să fixeze atenţia:

6. Se naşte îndoiala.

După ce zece sau douăsprezece priviri, sau oricare altă serie de acţiuni care pot dura fie o clipă, fie cîteva zile, au dat mai întîi speranţele şi apoi le-au confirmat, amantul, revenit din prima uimire şi obişnuindu-se cu fericirea lui, sau ghidat de teoria care, bazată totdeauna pe cazurile cele mai frecvente, îi spune că nu trebuie să se ocupe decît de femeile uşor de cucerit, amantul, zic, cere asigurări mai pozitive şi vrea să se bucure de dovezi.

Dacă vădeşte prea multă siguranţă de sine, i se opune indiferenţă⁷, răceală sau chiar mînie; în Franţa i se opune o nuanţă de ironie care pare să spună: „Te crezi mai avansat decît eşti“. O femeie se poartă aşa, fie pentru că se trezeşte dintr-un moment de beţie şi se supune pudoarei, pe care tremură să n-o fi încălcat, fie pur şi simplu din prudenţă sau cochetărie.

Amantul ajunge să se îndoiască de fericirea pe care şi-o făgăduia; el devine neîncrezător în motivele de speranţă pe care credea că le vede.

Ar vrea să se abată spre celelalte plăceri ale vieţii, şi le găseşte nimicite. E cuprins de teama unei cumplite nenorociri, şi, o dată cu ea, devine foarte atent.

7. A doua cristalizare.

Atunci începe a doua cristalizare, producînd drept diamante confirmarea ideii.

Ea mă iubeşte.

La fiecare sfert de ceas al nopţii de după naşterea îndoielilor, după o clipă de nenorocire cumplită, îndrăgostitul îşi spune: „Da, ea mă iubeşte“; şi cristalizarea se îndreaptă spre descoperirea unor noi farmece; apoi, îndoiala cu ochi rătăciţi pune stăpînire pe el şi-l opreşte pe neaşteptate. Pieptul uită să-i mai respire; îndrăgostitul îşi spune: „Dar mă iubeşte ea oare?“. În mijlocul acestor alternative sfîşietoare şi plăcute, bietul îndrăgostit simte puternic: „Ea mi-ar dărui plăceri pe care nimeni în lume nu mi le-ar putea da“.

Evidenţa adevărului acestuia, drumul pe marginea unei prăpăstii înfricoşătoare pe cînd atingi cu o mînă fericirea desăvîrşită, iată ceea ce dă superioritate celei de-a doua cristalizări asupra celei dintîi.

Îndrăgostitul rătăceşte neîncetat între aceste trei idei:

1. Ea posedă toate perfecţiunile.

2. Ea mă iubeşte.

3. Cum să fac ca să obţin de la ea cea mai mare dovadă de iubire posibilă?

Momentul cel mai sfîşietor al dragostei încă fragede e cel în care îndrăgostitul îşi dă seama că a făcut un raţionament fals şi că trebuie să distrugă o bucată întreagă de cristalizare.

Şi începe îndoiala asupra cristalizării însăşi.

CAPITOLUL III

Despre speranţă

Un grăunte de speranţă e suficient ca să dea naştere amorului.

După două sau trei zile speranţa poate lipsi, căci amorul tot s-a născut.

La o persoană cu un caracter hotărît, îndrăzneţ, impetuos şi cu o imaginaţie sporită de necazurile vieţii

Grăuntele de speranţă poate fi mai mic.

Speranţa poate înceta şi mai curînd, fără să ucidă dragostea.

Dacă îndrăgostitul a avut necazuri, dacă are o fire duioasă şi gînditoare, dacă nu-şi pune nici o nădejde în celelalte femei, dacă are o vie admiraţie pentru cea despre care e vorba, nici o plăcere obişnuită nu va putea să-l distragă de la a doua cristalizare. Lui îi va fi drag mai degrabă să viseze la posibilitatea cea mai nesigură de a-i place într-o bună zi, decît să primească de la o femeie de rînd tot ce aceasta îi poate acorda.

În etapa aceasta, şi nu mai tîrziu, ţineţi seama, îndrăgostitul ar avea nevoie ca femeia iubită să-i ucidă speranţa într-un fel cumplit şi să-l acopere cu acele semne ale dispreţului public care să nu-i mai îngăduie să iasă în lume.

Naşterea dragostei admite răgazuri mult mai îndelungi între toate aceste epoci.

Ea cere mult mai multă speranţă, şi o speranţă mult mai susţinută la oamenii reci, flegmatici, prudenţi. Ea le cere acelaşi lucru şi oamenilor în vîrstă.

Ceea ce asigură durata dragostei e a doua cristalizare, în timpul căreia îţi dai seama clipă de clipă că e vorba sau să fii iubit sau să mori. După convingerea aceasta neîntreruptă, preschimbată în obişnuinţă după mai multe luni de iubire, cum s-ar putea oare măcar suporta gîndul că vei înceta să mai iubeşti? Cu cît un caracter e mai puternic, cu atît e mai puţin supus nestatorniciei.

Această a doua cristalizare lipseşte aproape cu desăvîrşire în iubirile inspirate de femei care cedează prea repede.

De îndată ce cristalizările au operat, mai ales cea de-a doua, care e cu mult mai puternică, ochii indiferenţi nu mai recunosc creanga arborelui.

Căci, 1: ea e împodobită cu perfecţiuni sau cu diamante pe care ei nu le văd;

2: ea e împodobită cu perfecţiuni care nu sînt văzute ca atare de ei.

Perfecţiunea unor anumite farmece despre care-i vorbeşte un fost prieten al iubitei şi o anumită nuanţă de vioiciune zărită în ochii ei sînt un diamant al cristalizării⁸ lui Del Rosso. Ideile acestea zărite la o serată îl fac să viseze o noapte întreagă.

Un răspuns neprevăzut care îmi arată mai clar un suflet tandru, generos, înflăcărat, sau, cum zice vulgul, romanesc⁹, şi punînd mai presus decît fericirea regilor simpla plăcere de-a se plimba singură cu iubitul la miezul nopţii, într-o pădure retrasă, mă face şi pe mine să visez o noapte întreagă¹⁰.

El va spune că iubita mea e o mironosiţă; eu, că a lui este o femeie uşoară.

CAPITOLUL IV

Pentru un suflet cu totul indiferent – o tînără fată locuind într-un castel izolat într-un colţ de ţară – cea mai mică mirare poate stîrni o mică admiraţie, şi, dacă survine cea mai uşoară speranţă, aceasta dă naştere iubirii şi cristalizării.

În acest caz, dragostea place mai întîi ca un lucru amuzant.

Mirarea şi speranţele sînt puternic ajutate de nevoia de dragoste şi de melancolia pe care o ai la şaisprezece ani. E destul de cunoscut faptul că neliniştea acestei vîrste e o sete de a iubi şi că setei îi e propriu să nu fie excesiv de năzuroasă în ceea ce priveşte felul băuturii pe care hazardul i-o pune în faţă.

Să recapitulăm cele şapte etape ale iubirii; ele sînt:

1. Admiraţia;

2. Ce plăcere etc.;

3. Speranţa;

4. Dragostea s-a născut;

5. Prima cristalizare;

6. Apare îndoiala;

7. A doua cristalizare.

Între nr. 1 şi nr. 2 poate să se scurgă şi un an întreg.

O lună între nr. 2 şi nr. 3; dacă speranţa nu se grăbeşte să apară, se renunţă pe nesimţite la nr. 2, ca dătător de nenorocire.

O clipită între nr. 3 şi nr. 4.

Între nr. 4 şi nr. 5 nu există interval. Ele nu pot fi despărţite decît de intimitate.

După gradul de impetuozitate şi după obişnuinţa de a îndrăzni a caracterului, între nr. 5 şi nr. 6 se pot scurge cîteva zile; între 6 şi 7 nu există interval.

CAPITOLUL V

Omul e lipsit de libertatea de a nu face lucrurile care-i produc cea mai mare plăcere posibilă¹¹.

Amorul, ca şi febra, se naşte şi se stinge fără ca voinţa să aibă cel mai mic amestec. Iată una din principalele deosebiri dintre iubirea-gust şi iubirea-pasiune, şi nu putem privi frumoasele calităţi ale fiinţei iubite decît ca pe efectele unei întîmplări fericite.

În sfîrşit, dragostea există la toate vîrstele: vezi pasiunea doamnei Du Deffant pentru prea puţin graţiosul Horace Walpole. Poate că la Paris unii îşi mai amintesc un exemplu mai recent şi ceva mai plăcut.

Singurele lucruri pe care le admit ca dovezi ale marilor pasiuni sînt consecinţele lor ridicole: de pildă, timiditatea, ca dovadă a iubirii; aici nu-i vorba despre ruşinea prostească a adolescenţei.

CAPITOLUL VI

Creanga din Salzburg

În iubire cristalizarea nu încetează aproape niciodată. Iată povestea ei: atîta vreme cît nu te ai bine cu fiinţa iubită, există cristalizarea cu soluţie imaginară; numai prin imaginaţie eşti sigur că femeia pe care-o iubeşti are cutare perfecţiune. După intimitate, temerile mereu renăscînde sînt potolite prin soluţii mai reale. Astfel, fericirea nu e uniformă decît la sursa ei. Fiecare zi are o altă floare.

Dacă femeia iubită cedează pasiunii pe care-o resimte şi cade în greşeala enormă de a ucide teama, prin tăria elanurilor ei amoroase¹², cristalizarea încetează o clipă; dar, cînd iubirea îşi pierde din tărie, adică din temeri, ea capătă farmecul unei depline lăsări în voia dragostei, a unei nemărginite încrederi; o dulce deprindere vine să domolească toate necazurile vieţii şi dă plăcerilor un alt gen de interes.

Dacă eşti părăsit, cristalizarea reîncepe; şi fiecare act de admiraţie, vederea fiecărei fericiri pe care ea ţi-ar putea-o da şi la care nici nu te mai gîndeai se încheie cu următorul gînd sfîşietor: „N-am să mai revăd niciodată fericirea aceasta atît de încîntătoare! Şi e vina mea că o pierd!“. Iar dacă îţi cauţi fericirea în senzaţii de alt gen, inima refuză să le simtă. Imaginaţia îţi zugrăveşte poziţia fizică, ea te urcă pe-un cal aprig, la vînătoare, în pădurea din Devonshire¹³; dar vezi, simţi vădit că acolo nu ai avea nici o plăcere. Iată iluzia optică în stare să te facă să-ţi tragi un glonte în cap.

Jocul de noroc îşi are şi el cristalizarea lui provocată de întrebuinţarea sumei pe care s-ar putea s-o cîştigi.

Jocurile de la Curte, atît de regretate de nobili, sub denumirea de legitimitate, erau atît de atrăgătoare numai datorită cristalizărilor pe care le provocau. Nu exista curtean să nu viseze îmbogăţirea rapidă a unui Luynes sau a unui Lauzun, şi nu exista femeie frumoasă care să nu vadă în perspectivă ducatul doamnei de Polignac. Nici o ocîrmuire raţională nu mai poate da această cristalizare. Nimic nu e mai potrivnic imaginaţiei decît felul de guvernare al Statelor Unite ale Americii. Am văzut cum vecinii lor sălbaticii aproape că nu cunosc cristalizarea. Romanii habar n-aveau despre ea şi n-o găseau decît pentru iubirea fizică.

Ura îşi are şi ea cristalizarea ei; de cum poţi spera să te răzbuni, reîncepi să urăşti.

Faptul că orice credinţă în care există absurd sau nedemonstrat tinde totdeauna să-i pună în fruntea credincioşilor pe oamenii cei mai absurzi e tot un efect al cristalizării. Există cristalizare chiar şi în matematici (vezi newtonienii în 1740), în capetele care nu pot avea mereu prezente în minte toate fazele demonstraţiei unui lucru în care cred.

Ca dovadă, vezi soarta marilor filozofi germani, a căror nemurire, proclamată de atîtea ori, nu poate dăinui niciodată mai mult de treizeci sau patruzeci de ani.

Cel mai înţelept om devine fanatic în muzică, pentru că nu-şi poate da seama de cauza sentimentelor lui.

Împotriva unui contrazicător oarecare nu-ţi poţi dovedi cînd vrei că ai dreptate.

1. Prietenii lui Stendhal l-au întrebat adesea cine erau căpitanul şi jandarmul acesta; el răspundea că le uitase povestea. P.M.

2. Cunoscut dialog al lui Pont-de-Veyle cu doamna du Deffant, la gura sobei.

3. Cartea aceasta e tradusă liber, după un manuscris italian al domnului Lisio Visconti, un tînăr cît se poate de distins, mort de curînd la Volterra, patria sa. În ziua morţii sale neprevăzute, el i-a îngăduit traducătorului să-i publice eseul despre dragoste, dacă găseşte modalitatea de a-1 reda sub o formă cuviincioasă.

Castel Fiorentino, 10 iunie 1819

4. Pentru o mai amplă explicaţie a acestui cuvînt, vezi Creanga din Salzburg (fragment inedit) la sfîrşitul volumului.

5. Dacă particularitatea aceasta nu se vede la bărbat, motivul e că el nu trebuie să-şi sacrifice pentru o clipă pudoarea.

6. Ceea ce vrea să însemne că aceeaşi nuanţă de mod de viaţă nu dă decît o clipă de fericire desăvîrşită; dar felul de-a fi al unui bărbat pasionat se schimbă de zece ori pe zi.

7. Ceea ce romanele din secolul al şaptesprezecelea numeau coup de foudre (dragoste de la prima vedere), care decide soarta eroului şi a iubitei sale, e un imbold sufletesc existent în natură, deşi a fost compromis de numeroşi scriitori nepricepuţi; el provine din imposibilitatea acestei manevre defensive. Femeia care iubeşte găseşte în sentimentul încercat de ea prea multă fericire ca să reuşească să se prefacă; plictisită de prudenţă, ea lasă la o parte orice precauţie şi se dăruie orbeşte fericirii de a iubi. Neîncrederea face imposibilă dragostea de la prima vedere.

8. Am numit acest eseu o carte de ideologie. Scopul meu a fost să arăt că, deşi se numea Dragostea, nu era un roman, şi că, mai ales, nu era amuzant ca un roman. Le cer iertare filozofilor că folosesc cuvîntul ideologie: intenţia mea cu siguranţă că nu e să uzurp un titlu care s-ar cuveni altuia. Dacă ideologia e o descriere detailată a ideilor şi a tuturor părţilor care pot să le compună, cartea de faţă e o descriere detailată şi minuţioasă a tuturor sentimentelor care compun pasiunea numită dragoste. Apoi trag cîteva consecinţe din această descriere, ca de pildă, cum te poţi lecui de dragoste. Nu cunosc nici un cuvînt grecesc care să însemne studiul sentimentelor aşa cum ideologia înseamnă studiul ideilor. Aş fi putut să-l pun pe vreunul din prietenii mei savanţi să-mi inventeze un cuvînt; dar sînt de pe-acum destul de contrariat că a trebuit să adopt cuvîntul nou cristalizare, şi e foarte posibil ca, dacă eseul meu îşi găseşte cititori, ei să nu-mi ierte acest cuvînt nou. Recunosc că aş fi dovedit talent literar dacă l-aş fi evitat; am încercat, dar n-am izbutit. Fără cuvîntul acesta, care după mine exprimă principalul fenomen al nebuniei numită dragoste, nebunie care totuşi îi procură omului cele mai mari plăceri din cîte le sînt date să guste pe pămînt fiinţelor de felul lui, fără folosirea acestui cuvînt, care ar fi trebuit să fie mereu înlocuit prin vreo perifrază foarte lungă, descrierea mea privind ceea ce se petrece în mintea şi în inima omului îndrăgostit ar fi devenit obscură, greoaie, plicticoasă, chiar pentru mine care îi sînt autor: ce ar fi fost ea pentru cititor?

Îndemn deci cititorul pe care-l va supăra prea mult cuvîntul cristalizare să închidă cartea. Eu nu ţin deloc, din fericire pentru mine probabil, să am mulţi cititori. Mi-ar fi drag să plac mult la vreo treizeci sau patruzeci de persoane din Paris pe care nu le voi vedea niciodată, dar pe care le iubesc la nebunie, fără să le cunosc. De pildă, vreunei tinere doamne Roland, care citeşte pe furiş un volum şi-l piteşte repede, la cel mai mic zgomot, în sertarul mesei de lucru a tatălui ei, gravor de capace de ceas. Un suflet ca al doamnei Roland îmi va ierta, sper, nu numai cuvîntul cristalizare, folosit ca să exprime actul acesta de nebunie care ne face să vedem toate frumuseţile, toate felurile de perfecţiune în femeia pe care începem s-o iubim, dar îmi va ierta şi mai multe elipse prea îndrăzneţe. Ea n-are decît să ia un creion şi să scrie printre rînduri cele cinci sau şase cuvinte care lipsesc.

9. Toate acţiunile sale mi s-au părut mai întîi că au acel aer divin care preschimbă imediat un bărbat într-o fiinţă aparte, îl deosebeşte de toţi ceilalţi. Mi se părea că citesc în ochii săi setea aceea de-o fericire mai sublimă, melancolia aceea nemărturisită, care aspiră la ceva mai bun decît găsim în lumea aceasta şi care, în toate situaţiile în care soarta şi revoluţiile pot plasa un suflet romanesc,

…Still prompts the celestial sight,

For which we wish to live or dare to die.

(Ultima lettera di Bianca
a sua madre, Forli, 1817)

(…Ne dăruie mereu priveliştea cerească

Pentru care dorim să trăim ori avem tăria să murim.)

(Ultima scrisoare a Biancăi
către mama sa, Forli, 1817)

10. Pentru a prescurta şi a putea descrie ce se petrece înlăuntrul sufletelor, autorul redă, folosind formula eu, mai multe senzaţii care îi sînt străine; el nu avea nimic personal care să merite a fi citat.

11. În privinţa crimelor, buna-creştere dă naştere la remuşcări; acestea, cînd sînt prevăzute, atîrnă greu în cumpănă.

12. Diane de Poitiers, în Principesa de Clèves.

13. Căci, dacă ţi-ai putea închipui o fericire acolo, cristalizarea ar acorda iubitei tale privilegiul exclusiv de a-ţi dărui această fericire.