David Lodge, Ginger, You’re Barmy

© 2004, 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4076-8

ISBN PDF: 978-973-46-4077-5

ISBN print: 978-973-46-3695-2

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DAVID LODGE (n. 1935) a urmat cursurile Colegiului Universitar din Londra, iar după absolvire a obţinut un master şi un doctorat în teoria literaturii. Între 1950 şi 1987 a predat la Universitatea din Birmingham, apoi s-a dedicat în întregime carierei literare. Reputat romancier, dramaturg şi scenarist, David Lodge se numără astăzi printre clasicii în viaţă ai literaturii britanice. La acest statut a contribuit în mare măsură succesul trilogiei campusului universitar, alcătuită din romanele Schimb de dame (1975, distins cu Hawthornden Prize; Polirom, 2001, 2003), Ce mică-i lumea! (1984; Polirom, 2002, 2003, 2011) şi Meserie! (1988; Polirom, 2002, 2003, 2012), ultimele două fiind nominalizate la Booker Prize. La Editura Polirom au mai apărut romanele Gînduri ascunse (2001; Polirom 2003, 2004, 2013), Terapia (1995; Polirom 2002, 2003, 2012), Muzeul Britanic s-a dărîmat! (1965; Polirom, 2003, 2013), Veşti din Paradis (1991; Polirom, 2003, 2013), Răcane, nu ţi-e bine! (1962; Polirom, 2004), Cît să-ntindem coarda? (1980; Polirom, 2004, 2011), Afară din adăpost (1970; Polirom, 2005, 2011), Autorul, la rampă! (2004; Polirom, 2006, 2011), Crudul adevăr (1999; Polirom, 2006), Mort de surd (2008; Polirom, 2009) şi Bărbatul făcut din bucăţi (2011; Polirom, 2011).

Pentru Mary

Nota autorului

Grosolănia vorbirii şi a comportamentului militarilor este un fapt binecunoscut; reprezentarea ei mi s-a părut necesară scopului meu din acest roman. Să fie deci avertizaţi cititorii cărora această reprezentare li s-ar putea părea ofensatoare sau de prost gust.

Sînt foarte recunoscător pentru sprijinul primit, în materie de informaţie, de la dr. G. Billington, Arthur Harris, John Jordan, Marcus Lefebure şi de la un ofiţer de carieră din Armată, care sînt convins că ar prefera să rămînă anonim. Nici unul dintre aceşti domni nu este răspunzător pentru eventualele erori sau detalii neverosimile rămase în text.

Personajele – inclusiv povestitorul – şi acţiunea inclusă în povestire sînt fictive; dar atunci cînd am făcut referire la un tablou din Legatul Lane, mi-am asociat personajele fictive cu o întîmplare autentică, ale cărei detalii reale îmi sînt necunoscute.

D.L.

Răcane, nu ţi-e bine,

Armata nu-i de tine.

Habar nu ai să-ţi bagi

Cămaşa în nădragi.

Răcane, nu ţi-e bine!

Prolog

Mi se pare curios să citesc ce am scris acum trei ani. Ca şi cum aş citi ce a scris altcineva. E clar că lucrurile n-au ieşit cum mă aşteptam eu. Sau poate că într-adins nu le-am lăsat să iasă cum trebuia? Mă gîndesc că situaţia mea actuală derivă, în ultimă instanţă, din faptul că m-am dus atunci la closet, în trenul de Londra; deşi nici acum nu sînt sigur de ce-a fost în capul meu. Tot ce-mi aduc aminte este că am simţit nevoia să fac ceva. În orice caz, nu mă laud cu toată treaba, pentru că am regretat-o rău de tot mai tîrziu. Dacă mă laud cu ceva, dacă am o părere cît de cît mai bună despre mine acum faţă de părerea pe care o am acum despre mine atunci – aşa cum mă prezint în paginile de faţă – motivul este unul singur: am înţeles, aşa cred, că o concepţie deterministă despre caracter şi despre destinul individual este cea mai subtilă dintre ispitele care conving un om conştient de propriile defecte şi de nevoile altora să nu mişte un deget în legătură cu ele. Nu cred că sînt mai bun, nici mai fericit; dar poate că un mic pas înainte tot am făcut. N-aş mai putea pentru nimic în lume să scriu ceva atît de puţin măgulitor despre mine însumi cum este relatarea din paginile ce urmează, pentru că s-ar ivi atît de multe şi de cumplite posibilităţi de amendare. Toată povestea miroase de la o poştă a îngîmfare, dar o îngîmfare, curios lucru, orientată invers, inviolabilă.

Tot de la o poştă îmi miroase, mie cel puţin, a izul acela dulceag şi greţos de alge marine, care plutea peste toată staţiunea mediteraneană unde a fost scrisă, în varianta ei originală, mai scurtă, nerevizuită. Scrisă de parcă ar fi fost un pomelnic de confesiuni, în orice moment pe care mi-l puteam rezerva şi în multe altele pe care nu mi le puteam rezerva fără a fi nepoliticos. Scrisă pe plajă, unde foile de hîrtie se coşcoveau la soare şi cerneala se usca în capilarele stiloului; scrisă în dormitorul sufocant de la pension, în timp ce tot restul lumii îşi făcea siesta fără nici o grijă; scrisă pînă tîrziu în noapte, la lumina unui simplu bec care pîlpîia şi se legăna ori de cîte ori se lovea de el cîte un fluture mai solid.

Spun „confesiuni“ pentru că, deşi erau prea puţine mustrări de conştiinţă în ce scriam, impulsul care mă îndemna să scriu în continuare, care îmi încleştase degetele pe stilou atîtea ore în şir, nu era unul literar. Abia cînd m-am întors în Anglia şi am recitit paginile pătate de sudoare şi care încă mai aveau nisip pe ele, abia atunci a început demonul Formă să-mi susure în ureche cîte ceva despre anumite modificări şi revizuiri, mai ales despre avantajele de ordin estetic pe care le-aş fi obţinut dacă îmi concentram sejurul la Badmore în doar cîteva zile, iar săptămînile petrecute la Catterick le prezentam într-o serie de flashbackuri. Şi aşa, ceea ce iniţial îşi propusese să fie o încercare de a-mi pune pe hîrtie propria experienţă şi a mă confrunta cu ea s-a transformat pe neobservate într-un agreabil exerciţiu de jonglerie cu fragmente de viaţă studiată. Am devenit un voyeur tot spionîndu-mi propriile experienţe.

Nici măcar acum, din cîte se pare, nu sînt imun la insinuările Formei. Îmi dau seama că notele de faţă, pe care le însăilez pe hîrtie în această dimineaţă memorabilă, ar putea fi utile în postura de prolog şi de epilog ale povestirii principale…

Unu

— Nu mai pot de oboseală. Cred că mă pregătesc să mă bag în pat, a zis Pauline.

— O.K.

Ăsta era deja un ritual. Ceea ce voia să spună era că avea de gînd să se culce îndată ce plecam eu să prind cursa de 12 şi un sfert înapoi spre Badmore. Adevărul este că mai adăuga nişte intimitate şi satisfacţie întîlnirilor noastre regulate de giugiuleală de duminica seara, înainte de despărţire. Îşi lua cămaşa de noapte cu ea în chicinetă, după care se auzeau robinetele curgînd şi şuieratul flăcării de gaz de sub ceainic. Pauline era foarte curată. Fiindcă în toată casa nu era decît o singură baie, nu putea face baie decît de două ori pe săptămînă. În celelalte seri, se spăla de la brîu în sus la chiuveta din bucătărie. Ştiam cît de amănunţite erau abluţiunile astea, pentru că în urmă cu cîteva săptămîni trăsesem cu ochiul în bucătărie prin deschizătura îngustă dintre uşă şi toc.

M-am ridicat de pe divan şi m-am îndreptat către uşă. Dar n-am mai lipit ochiul de deschizătură. Prea mă întorsese pe dos data trecută. Nu-i văzusem decît spatele gol, dar a fost suficient ca să se pună în mişcare mecanismul dorinţei. Un spate şi-atît; dar un spate frumos, bine făcut. Plus că nu-i mai văzusem spatele complet gol pînă atunci. Chiar şi numai cu breteluţele înguste ale sutienului de la costumul de baie şi tot era mare diferenţă, după cum am putut constata. Dacă mă uitam acum, poate că vedeam mai mult. Dar nu am vrut să văd mai mult, dacă nu puteam atinge mai mult.

— Ce faci, Jonathan? a întrebat Pauline cu o voce parcă înăbuşită de un prosop. Sper că nu tragi cu ochiul?!

— Căutam nişte chibrituri.

— Vezi, ia bricheta mea din cutia de bijuterii de la tine.

Caseta aceea de bijuterii din piele verde ornamentată i-o făcusem cadou de ziua ei, ultima dată. Scormonind printre cerceii din ceramică şi mărgelele de sticlă, am dat peste o brichetă în formă de inimioară. După care, mi-au căzut ochii în fundul casetei, pe un medalion de metal gravat, de genul celor pe care le găseşti la automatele din gări. L-am luat şi am citit ce scria pe el: M.B. IUBEŞTE P.V. Dintr-o dată s-a deschis o uşă din mintea mea pe care o ţinusem ferecată şi un şuvoi de amintiri m-a năpădit din cap pînă-n picioare.

Aşa m-a găsit Pauline, cu medalionul în mînă, cu gîndurile vraişte şi răsuflarea tăiată, cînd s-a întors în dormitorul-salon, îmbrăcată în capot şi dîndu-şi cu peria prin păr.

— Vrei nişte cafea? a întrebat ea, dar, neprimind nici un răspuns, s-a oprit din periat şi s-a întors spre mine: Ce dracu’ ai găsit acolo?

I-am arătat şi mi s-a părut că s-a înroşit.

— Nici nu ştiam că-l mai am. Mi l-a dat Michael odată, în glumă.

— Ştiu, eram şi eu acolo.

— Zău?! Nu mai ţin minte.

— Mă uitam din tren. Şi mie nu mi s-a părut că ar fi fost o glumă.

— Ei, în tot cazul, acum nu mai e nimic, a zis Pauline după un moment de tăcere, vag bosumflată.

— Nu mai e?

— Bineînţeles că nu mai e.

— Mă-ntreb unde-o fi acum.

— Cine, Michael? Presupun c-o duce foarte bine. Întotdeauna a căzut în picioare.

— Cred că ăsta-i ultimul lucru care se poate spune despre el. De obicei a căzut în cap.

— Bine, bine, hai să nu ne mai amărîm gîndindu-ne la el acum, cînd mai ai puţin şi trebuie să pleci. Vino-ncoace şi stai jos pe divan.

Asta era de obicei propunerea mea, iar „stai jos“ era un eufemism pentru „întinde-te“. Oricum, am răspuns la chemarea ei fără nici o grabă şi m-am aşezat în capul oaselor.

— Iubire, eu am impresia că tu eşti gelos, a zis Pauline.

— Gelos?! Nu, sînt exact pe dos. Cum se cheamă cînd simţi că nu meriţi să-ţi meargă mai bine decît altcuiva? Nici nu cred să existe un asemenea cuvînt.

— Şi de ce-ar trebui să te simţi aşa? a întrebat Pauline, reluîndu-şi periatul părului.

— Păi, uite, eu te am pe tine şi el nu, de pildă.

— Bine, iubire, da’ noi doi ne potrivim mult mai bine. Michael şi cu mine nu ne-am potrivit niciodată pe bune. Îmi plăcea foarte mult, a fost primul meu prieten stabil, dar n-a fost clipă în care să nu-mi fac griji. Pe cînd cu tine… e mult mai ca lumea. Uite, de pildă Michael nu m-a dus niciodată la nici o piesă serioasă.

— Iar eu nu te-am dus niciodată să dansezi.

— Bine, dar sînt de acord cu tine că mersul la teatru e mai de Doamne-ajută.

Ei da, chiar reuşisem s-o îndoctrinez pe Pauline. Nu numai că o făcusem să facă după cum voiam eu: o convinsesem să-i şi placă. Am tăcut. Ea şi-a pus jos peria.

— Auzi, tu chiar eşti gelos, indiferent dacă recunoşti sau nu. Oi fi crezînd că am păstrat capătul ăla de tinichea pe post de suvenir. Ei, să ştii că nu-i adevărat şi, ca să-ţi dovedesc – aici s-a ridicat în picioare –, am să-l arunc.

S-a uitat de jur-împrejurul camerei, cu o privire încurcată şi comică în acelaşi timp, neştiind cum ar fi putut scăpa de medalion într-o manieră suficient de elocventă. Focul din cămin, locul cel mai plauzibil, era cu gaz. Pînă la urmă, a aruncat bucăţica de metal într-un coş de hîrtii.

— De unde ştiu eu că nu-l recuperezi de acolo după plecarea mea? am tachinat-o.

— Bine, bine…

Cu buzele ţuguiate, ca să-mi arate că se simţea vexată, a băgat mîna în coş după medalion, a deschis fereastra de deasupra divanului şi a zvîrlit corpul delict în grădină.

— Şi-acolo poţi să te duci să-l cauţi mîine, am continuat eu.

— Ei bine, uite că n-am de gînd, mi-a întors-o Pauline.

Am rîs şi am tras-o lîngă mine pe divan. După un simulacru de opoziţie, mai întîi s-a lăsat în braţele mele, apoi mi-a răspuns la mîngîieri.

Întotdeauna parcă ea înţelegea mai mult decît mine din ce făceam. Încă de la prima atingere a mîinii mele, pe care i-am strecurat-o pe sub capot şi pe sub bluza de pijama, pe burtă, s-a lăsat să alunece într-un fel de transă senzuală. Şi mie îmi plăcea, iar trupul meu îşi evidenţia răspunsul în maniera obişnuită, dar eu nu încetam nici o clipă să gîndesc, pe cînd Pauline aşa făcea. Poate că, dacă am fi ajuns la treaba propriu-zisă, n-aş mai fi gîndit nici eu nimic. Deocamdată, însă, plăcerea mea cea mai mare deriva din sentimentul puterii asupra trupului ei. Mai aveam şi un fel de curiozitate intelectuală: pînă unde eram în stare să merg?

De data asta, parcă am urcat mai sus decît de obicei pe torsul Paulinei, pînă cînd degetele mele au dat peste protuberanţa moale a sînului ei. Mi-am ţinut respiraţia, ca un hoţ care calcă pe o scîndură şubredă din podea, după care i-am pus toată mîna pe sîn. Era bun la pipăit, dar în clipa următoare m-a cuprins tristeţea. Uite, se stabilise un precedent şi totuşi nici un contact ulterior nu mai putea fi atît de intens ca acesta. Pauline a gemut cu o voce stinsă:

— Mai bine nu, iubire.

Iar eu mi-am retras mîna. Dar am continuat s-o sărut, ţinînd-o cu spatele lipit de divan.

Am rămas întinşi unul lîngă altul şi am fumat în linişte o vreme. După care, Pauline a căscat şi s-a întins fericită.

— Iubire, mie nu-mi vine să cred că te întorci la unitate pentru ultima oară.

— Nu, nici mie.

De aproape doi ani, aceleaşi o sută de mile între Badmore şi Londra parcurse dus-întors la fiecare sfîrşit de săptămînă. Mă rog, aproape la fiecare. Numai două scăpasem: unul înainte de Inspecţia Generală şi altul cînd fusesem reţinut, fără drept de apel, la petrecerea de rămas-bun dinaintea concediului de Paştele trecut. Nu-mi convenea că ratasem cele două weekend-uri, dar chiar şi aşa cred că am stabilit un fel de record. Norocul meu, bineînţeles, că la Badmore gărzile din zilele de weekend erau asigurate de subofiţeri de pe la alte unităţi, aflaţi la cursuri. Pînă să fiu avansat, le plătisem unor trupeţi fără bani să facă ei în locul meu gărzile de weekend. Era scump, cincisprezece şilingi¹ o gardă, însă merita.

— Zău că nici mie, am repetat. Sînt convins că duminica viitoare o să mă sui în cursa de Badmore numai aşa, din simplă obişnuinţă.

— Ba n-ai să te sui, iubire, a zis Pauline toată numai zîmbet, pentru că o să fim în Majorca!

— Ai dreptate! Pentru o clipă, uitasem acest adevăr încîntător. La ce oră ziceai că e?

— Şase şi un sfert dimineaţa să fim la aeroport.

— Ce chestie bună că ne dă drumul cu o zi mai devreme de la Badmore.

Joia următoare dimineaţa, chiar în ziua în care m-am liberat din Armată, ne-am luat zborul spre Palma, cu un charter ieftin, să ne petrecem acolo vacanţa. Perspectiva mi-era foarte plăcută. Să dau jos de pe mine tot ce era kaki şi să zburd la soare: mi se părea ceva simbolic şi un fel de a sărbători liberarea mea, după doi ani de îngrădire a libertăţii. M-ar fi ajutat să scap şi de sentimentul acela insidios, de vag regret şi nostalgie, cu care te desparţi de orice mediu cu care te-ai obişnuit, indiferent cît de dezagreabil ar fi fost. Îmi făcusem deja planuri să le trimit celor din Compania A, de acolo din Majorca, vreo ilustrată lăcuită şi strălucită, cu un mesaj în care exultam şi jubilam. Sau poate nu, la urma urmei. Ar fi fost pur şi simplu un gest pe linia acelei „camaraderii“ arbitrare, iluzorii, de care vorbeşte lumea cu atîta uşurinţă. Mai bine să rup imediat orice legături cu Armata. Cu excepţia, poate – pentru că memoria este ca o sită care lasă să treacă fărîme de nefericire –, a cîtorva minute de meditaţie, din cînd în cînd, despre cît de plicticoasă şi de anostă şi de exasperantă a fost toată povestea. Iar uneori de-a dreptul împuţită. Primele cîteva săptămîni la Catterick, mai ales. Da, Catterick. Aşa mi-am adus aminte din nou de Mike.

— Ziceai ceva de-o cafea? am întrebat.

1. În sistemul monetar britanic tradiţional, 1 £ (one pound sterling – 1 liră sterlină) = 20 s(hillings) şi 1 shilling = 12 p(ence). În prezent, s-a trecut la sistemul centezimal: 1 liră sterlină = 100 p(ence).