Translation of the novel © 2004, 2013 by Editura Polirom, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3657-0

ISBN PDF: 978-973-46-3658-7

ISBN print: 973-681-741-5

Foto: Florin Pînzariu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGES SIMENON (1903-1989) este unul dintre cei mai cunoscuţi scriitori de literatură poliţistă. A scris peste 200 de romane, traduse în peste cincizeci de limbi, dintre care 75 de romane şi 28 de povestiri avîndu-l drept personaj principal pe celebrul inspector Maigret. Pînă astăzi, cărţile sale au fost vîndute în peste 850 de milioane de exemplare în întreaga lume.

I

Adèle şi prietenii

— Cine e?

— Nu ştiu! E prima dată cînd vine, răspunse Adèle, suflînd fumul ţigării.

Renunţă fără grabă la poziţia picior peste picior, îşi aranjă puţin părul la tîmple şi se privi în una dintre oglinzile care acopereau pereţii sălii, ca să se asigure că nu i se stricase machiajul.

Stătea pe o banchetă acoperită cu catifea grena, în faţa unei mese pe care se aflau trei pahare cu vin de Porto. Avea un tînăr în stînga şi altul în dreapta.

— Îmi daţi voie, băieţi…?

Le adresă un zîmbet amabil, confidenţial, se ridică şi, legănîndu-şi şoldurile, traversă sala ca să se apropie de masa celui care abia venise.

Cei patru muzicanţi, la un semn al patronului, acompaniară cu vocea sunetul instrumentelor. O singură pereche dansa: o femeie de-a casei şi un dansator profesionist.

Şi, ca aproape în fiecare seară, stăruia o impresie de gol. Sala era prea mare. Oglinzile aplicate pe pereţi prelungeau şi mai mult perspectiva, întreruptă doar de banchetele roşii şi de marmura alburie a meselor.

Cei doi tineri, părăsiţi de Adèle, se apropiară unul de celălalt.

— E fermecătoare! spuse oftînd Jean Chabot, cel mai tînăr, care se prefăcea că priveşte vag sala printre pleoapele pe jumătate închise.

— Şi ce temperament! adăugă prietenul său Delfosse, care se sprijinea pe un baston cu măciulie de aur.

Chabot avea, probabil, vreo şaisprezece ani şi jumătate. Delfosse, mai slab, cu trăsături neregulate şi o sănătate şubredă, nu avea mai mult de optsprezece ani. Dar amîndoi ar fi protestat cu indignare dacă li s-ar fi spus că nu erau plictisiţi de toate plăcerile vieţii.

— Hei, Victor! se adresă cu familiaritate Chabot chelnerului care trecea. Îl cunoşti pe tipul care a intrat adineauri?

— Nu! Dar a comandat şampanie…

Apoi adăugă, aruncînd o privire plină de subînţelesuri:

— Adèle se ocupă de el!

Şi trecu mai departe cu tava în mînă. Muzica se opri un moment, apoi continuă pe un ritm de boston. Patronul, la masa clientului serios, desfăcea el însuşi sticla de şampanie, ţinîndu-i gîtul cu un şervet.

— Crezi că o să închidă tîrziu? întrebă Chabot cu o voce şoptită.

— Două…, două şi jumătate…, ca totdeauna!

— Mai luăm ceva?

Erau nervoşi. Îndeosebi cel mai tînăr, care se uita la fiecare pe rînd, cu o privire prea fixă.

— Cîţi ar putea să fie?

Dar Delfosse dădu din umeri şi răspunse agasat:

— Taci odată!

O vedeau pe Adèle, aşezată aproape în faţa lor, la masa clientului necunoscut care comandase şampanie. Era un bărbat de vreo patruzeci de ani, cu părul negru şi pielea mată, un român, un turc, ceva de felul ăsta. Purta o cămaşă de mătase roz. În cravată strălucea un briliant mare.

Nu era deloc atent la dansatoarea care îi vorbea rîzînd şi aplecîndu-se peste umărul lui. Cînd îi ceru o ţigară, el îi întinse o tabacheră din aur şi continuă să privească în gol.

Delfosse şi Chabot nu mai vorbeau. Se prefăceau că îl privesc pe străin cu dispreţ. Şi totuşi, îl admirau foarte tare! Nu pierdeau nici un detaliu. Studiau felul în care era înnodată cravata, croiala costumului, ba chiar şi gesturile bărbatului care bea şampanie.

Chabot purta un costum de gata şi pantofi pingeliţi de două ori. Hainele prietenului său, dintr-un material mai bun, nu i se potriveau. Este adevărat că Delfosse avea umerii înguşti, un piept rahitic, o siluetă nedefinită de adolescent care a crescut prea mult.

— Încă unul!

Draperia de catifea care acoperea uşa de la intrare se dădu într-o parte. Un bărbat întinse melonul băiatului de la uşă şi rămase un moment în loc, parcurgînd sala cu privirea. Era înalt, greoi, masiv. Avea o expresie indiferentă şi nici măcar nu îl ascultă pe chelnerul care îi recomanda o masă. Se aşeză la întîmplare.

— Bere?

— Avem doar bere englezească… Stout, pale-ale, scotch-ale…?

Bărbatul dădu din umeri, indicînd astfel că îi era complet indiferent.

Animaţia era aceeaşi ca înainte şi ca în fiecare seară. O pereche dansa pe ring; muzica pe care o percepeai, pînă la urmă, ca pe un zgomot de fond; un client pus la patru ace juca pocher cu patronul la bar.

Adèle stătea la masa unui bărbat care nu-i acorda în continuare nici o atenţie.

Atmosfera unui local de noapte dintr-un orăşel oarecare. La un moment dat, trei bărbaţi chercheliţi ridicară draperia. Patronul dădu fuga spre ei. Instrumentiştii se întrecură pe ei înşişi. Dar beţivanii plecară, şi hohotele lor de rîs se pierdură în depărtare.

Pe măsură ce timpul trecea, Chabot şi Delfosse deveneau tot mai gravi. Ai fi zis că oboseala le săpa trăsăturile, conferind tenului lor o nuanţă plumburie, adîncindu-le cearcănele de la ochi.

— Zi, tu crezi? întrebă Chabot atît de încet, încît însoţitorul său mai curînd ghici decît îi auzi vorbele.

Nici un răspuns. Degetele băteau uşor darabana pe marmura mesei.

Sprijinită de umărul străinului, Adèle arunca din cînd o privire către prietenii ei, fără să-şi piardă aerul vesel şi dezmierdător.

— Victor!

— Plecaţi deja?… O întîlnire?

Dacă Adèle luase un aer dezmierdător, el făcea acum pe misteriosul, pe nervosul.

— Restul achităm mîine, Victor! Nu avem bani mărunţi…

— Bine, domnilor!… Bună seara, domnilor!… Ieşiţi pe-acolo?…

Tinerii nu erau beţi. Totuşi, ieşirea lor avu loc ca într-un coşmar, fără ca vreunul din ei să vadă ceva.

Gai-Moulin avea două uşi. Uşa principală se deschidea spre strada Pot-d’Or. Pe acolo intrau şi ieşeau clienţii. Dar după două dimineaţa, cînd, conform dispoziţiilor poliţiei, localul ar fi trebuit să fie închis, se folosea o uşă de serviciu, care dădea într-o străduţă prost luminată şi pustie.

Chabot şi Delfosse traversară sala, trecură pe lîngă masa necunoscutului, răspunseră la salutul patronului şi deschiseră uşa de la toaletă. Acolo se opriră cîteva secunde, fără să se privească.

— Mi-e teamă…, bîigui Chabot.

Se vedea într-o oglindă ovală. Muzica îi urmărea cu acordurile ei estompate.

— Repede! zise Delfosse deschizînd o uşă şi dînd la iveală o scară întunecată, de unde venea o răcoare umedă.

Era pivniţa. Treptele erau din cărămidă. De jos urca un miros dezgustător de bere şi de vin.

— Dacă vine cineva!?

Chabot fu cît pe ce să se împiedice, pentru că uşa se închidea şi îi lua toată lumina. Pipăi cu mîinile zidul acoperit de salpetru. Cineva îl atinse uşor, iar el tresări, dar era prietenul său.

— Nu te mai mişca! îi zise acesta.

Muzica aproape că nu se mai auzea. O ghiceai, mai curînd. Percepeai mai ales vibraţiile tobei. În aer parcă plutea un ritm răzleţ, amintind de sala cu banchete grena, de paharele ciocnite şi de femeia în roz care dansa cu partenerul ei îmbrăcat în smoching.

Era frig. Chabot simţea umezeala pătrunzîndu-i prin haine şi se abţinu cu greu să nu strănute. Îşi trecu mîna peste ceafa rece ca gheaţa. Auzea respiraţia lui Delfosse. Fiecare răsuflare îi trimitea în faţă un iz de tutun.

Cineva intră la toaletă. Auziră robinetul, apoi o monedă căzu în farfuriuţă.

Şi mai era şi tic-tac-ul ceasului din buzunarul lui Delfosse.

— Crezi că o să putem deschide?

Celălalt îl ciupi de braţ, ca să-l facă să tacă. Degetele sale erau reci de tot.

Sus, probabil că patronul începuse să se uite cu nerăbdare la ceas. Cînd era lume şi antren, nu regreta prea mult că depăşea programul, riscînd astfel un conflict cu poliţia. Dar cînd sala era goală, îl apuca brusc respectul faţă de lege.

— Domnilor, trebuie să închidem!… E ora două!

Tinerii de jos nu auzeau, dar puteau să ghicească, minut cu minut, tot ce se petrecea. Victor încasa banii, apoi venea la bar să facă socotelile cu patronul, în timp ce oamenii din orchestră aşezau instrumentele în cutiile lor şi toba mare era acoperită cu o husă din lustrin verde.

Celălalt chelner, Joseph, urca scaunele pe mese şi aduna scrumierele.

— Închidem, domnilor! Haide, Adèle!… Să ne grăbim!…

Patronul era un italian spătos care servise în barurile şi hotelurile din Cannes, Nisa, Biarritz şi Paris.

Paşi la toaletă. Patronul veni să încuie uşa care dădea spre străduţa din spate. Răsuci cheia o singură dată şi o lăsă în broască. Nu va încuia, maşinal, şi pivniţa, sau nu va veni să arunce o privire înăuntru? Urmă un moment de pauză. Probabil că îşi potrivea cărarea în oglindă. Tuşi. Apoi se auzi scîrţîitul uşii de la sală.

Peste cinci minute, totul se va termina. Italianul, rămas ultimul, va trage obloanele şi va încuia pe dinafară uşa de la intrarea principală.

Nu lua niciodată cu el toţi banii din casă. Îşi punea în portofel doar cîteva bancnote de o mie de franci. Restul rămînea în sertarul barului, un sertar cu o broască atît de fragilă, încît putea fi deschisă uşor cu un briceag solid.

Toate luminile erau stinse.

— Haide! murmură Delfosse.

— Nu încă… Aşteaptă…

Acum erau singuri în clădire, şi totuşi continuau să vorbească şoptit. Nu se vedeau. Fiecare simţea că e palid, cu trăsăturile încordate şi buzele uscate.

— Dacă a mai rămas cineva?

— Mie mi-a fost frică atunci cînd am băgat mîna în seiful tatălui meu?

Delfosse era arţăgos, aproape agresiv.

— Poate că nu-i nimic în sertar.

Chabot simţea un fel de ameţeală, îi era rău ca şi cum ar fi băut prea mult. Intrase în pivniţă, iar acum nu mai avea curaj să iasă de-acolo. Ar fi fost în stare să cadă pe trepte şi să izbucnească în lacrimi.

— Haide!

— Stai! Ar putea să se întoarcă…

Trecură cinci minute. Apoi încă cinci, deoarece Chabot încerca să cîştige timp prin toate mijloacele. Avea un şiret desfăcut la pantof. Îl legă, fără să vadă nimic, pentru că îi era teamă să nu cadă şi să facă zgomot.

— Nu te credeam atît de laş… Haide! Treci înainte…

Căci Delfosse nu voia să iasă primul. Îşi împinse tovarăşul în faţă cu mîini tremurătoare. Uşa de la pivniţă era descuiată. Apa curgea din robinetul de la chiuvetă. Mirosea a săpun şi a dezinfectant.

Chabot ştia că cealaltă uşă, cea care dădea în sală, va scîrţîi. Aştepta acest scîrţîit. Şi totuşi avea spatele rece ca gheaţa.

În beznă, interiorul părea vast ca o catedrală. Simţi un gol imens. Caloriferele mai degajau încă unde vagi de căldură.

— Lumină! şopti Chabot.

Delfosse aprinse un chibrit. Se opriră o clipă, ca să-şi tragă sufletul, ca să măsoare drumul pe care îl aveau de străbătut. Deodată, chibritul căzu, iar Delfosse ţipă strident şi o luă la fugă spre uşa de la toaletă. Nu reuşi să dea de ea în întuneric. Se întoarse şi se lovi de Chabot.

— Repede!… Să plecăm!…

Parcă răzbăteau spre ei nişte sunete răguşite.

Chabot auzise şi el ceva. Dar nu văzuse prea bine… Parcă un corp întins pe podea, lîngă bar… Un păr foarte negru…

Nu mai îndrăzneau să facă nici o mişcare. Cutia cu chibrituri era pe jos, dar nu o vedeau.

— Chibriturile!

— Nu le mai am…

Unul dintre ei se lovi de un scaun. Celălalt întrebă:

— Tu eşti?

— Pe-aici!… Am găsit uşa…

Apa curgea în continuare la robinet. Asta îi mai linişti puţin. Era o primă etapă spre eliberare.

— Dacă am aprinde lumina?

— Eşti nebun?

Mîinile bîjbîiau în căutarea broaştei.

— E greu…

Paşi pe stradă! Rămaseră nemişcaţi. Aşteptară. Frînturi de frază:

— … dar eu spun că dacă Anglia n-ar fi…

Vocile se depărtau. Poate că erau agenţii de stradă care discutau politică.

— Deschizi?

Dar Delfosse nu mai era în stare să facă nici un gest. Se sprijinise cu spatele de uşă şi îşi ţinea pieptul agitat cu amîndouă mîinile.

— … avea gura deschisă…, bîigui el.

Cheia se răsuci în broască. Aer curat! Reflexele unui felinar pe pavajul străduţei. Le venea să o ia la fugă. Nu se gîndiră nici măcar să închidă uşa în urma lor.

Dar după colţ era strada Pont-d’Avroy, încă circulată la ora aceea. Nu se priveau. Chabot avea impresia că e gol pe dinăuntru, că schiţează mişcări molatice într-un univers de vată. Chiar şi zgomotele ajungeau la el de foarte departe.

— Crezi că e mort?… E turcul?

— El e!… L-am recunoscut… Gura deschisă… Şi un ochi…

— Ce vrei să spui?

— Avea un ochi deschis şi celălalt închis.

Apoi, mînios:

— Mi-e sete!

Se aflau pe strada Pont-d’Avroy. Toate cafenelele erau închise. Rămînea deschisă doar o baracă, unde se serveau bere la halbă, scoici, scrumbii cu oţet şi cartofi prăjiţi.

— Intrăm?

Bucătarul, îmbrăcat în alb, se agita în faţa plitei. O femeie care mînca într-un colţ le adresă un zîmbet ademenitor.

— Bere!… Şi cartofi prăjiţi!… Şi scoici!…

Şi iată că, după prima porţie, mai comandară una. Le era foame, o foame extraordinară. Şi ajunseseră deja la al patrulea ţap de bere!

Nu se uitau nici acum unul la altul. Mîncau cu un fel de înverşunare. Afară era întuneric şi trecătorii, foarte rari, se grăbeau să ajungă la casele lor.

— Cît face?

Încă o spaimă! Vor avea amîndoi destui bani ca să achite consumaţia?

— … şapte plus doi cincizeci plus trei şi şaizeci plus… optsprezece şaptezeci şi cinci!…

Mai rămînea exact un franc pentru bacşiş!

Străzile. Obloanele închise ale magazinelor. Becurile de gaz şi, în depărtare, paşii unei patrule de agenţi de stradă.

Tinerii trecură Meusa.

Delfosse nu spunea nimic, se uita fix în faţă, cu gîndurile atît de departe de realitatea momentului, încît nu-şi dădu seama că prietenul lui îi vorbea.

Iar Chabot, ca să nu rămînă singur, ca să prelungească compania liniştitoare a celuilalt, merse pînă la uşa unei case confortabile, pe cea mai frumoasă stradă a cartierului.

— Condu-mă cîţiva paşi…, imploră el.

— Nu… Mă simt bolnav…

Acesta era cuvîntul potrivit. Amîndoi se simţeau bolnavi. Chabot doar întrezărise o clipă corpul, dar imaginaţia lucra.

— Era turcul, nu-i aşa?

Îi ziceau turc pentru că nu ştiau exact ce este. Delfosse nu răspunse. Introduse cheia în broască fără nici un zgomot. În penumbră, se putea zări un coridor lat, împodobit cu un cuier din cupru.

— Pe mîine…

— La Pélican?

Dar uşa se mişca deja, urmînd să se închidă. Acum simţea o ameţeală. Să ajungă în camera lui, în patul lui! Oare povestea asta nu se va sfîrşi atunci?

Chabot rămăsese singur în cartierul pustiu. Mergea repede, alerga, ezita la colţurile străzilor, apoi o rupea la fugă ca un apucat. În piaţa Congresului se ţinu departe de copaci. Încetini pasul cînd ghici un trecător în depărtare. Dar necunoscutul o luă în altă direcţie.

Strada Legii. Case cu un etaj. O uşă.

Jean Chabot căută cheia, deschise, răsuci comutatorul electric, se îndreptă spre bucătărie, deschise uşa cu geam şi văzu că focul nu se stinsese de tot.

Trebuia însă să se întoarcă pentru că uitase să încuie uşa de la intrare. Era cald. Pe muşamaua albă de pe masă se aflau un coş şi un bilet scris cu creionul:

Ai un cotlet în bufet şi o bucată de tartă în dulap. Noapte bună.

Tata.

Jean se uită la toate acestea parcă prostit, deschise dulapul, văzu cotletul şi imediat avu o senzaţie de vomă. Pe dulap, zări un ghiveci mic cu o plantă ornamentală care semăna cu o scînteiuţă.

Venise mătuşa Maria! Cînd venea, totdeauna aducea o plantă oarecare. Casa ei de la Saint-Léonard era plină de plante. Şi, în plus, mătuşa dădea sfaturi minuţioase despre modul în care trebuie îngrijite.

Jean stinse lumina. Îşi scoase pantofii şi urcă scara. Trecu, la primul etaj, pe lîngă camerele locatarilor.

La etajul doi erau camere mansardate. Dinspre acoperiş venea un aer răcoros.

Cînd ajunse pe palier, auzi scîrţîitul unui pat. Cineva se trezise: tatăl sau mama lui. Deschise uşa.

Se auzi o voce venită de departe, înăbuşită:

— Tu eşti, Jean?

Haide, trebuia să le dea bună seara părinţilor! Intră la ei în cameră. Înăuntru era o atmosferă jilavă. Dormeau deja de două ore.

— E tîrziu, nu?

— Nu chiar…

— Ar trebui…

Nu! Tatăl său nu avea curajul să-l certe. Sau poate ghicea că nu ar folosi la nimic.

— Bună seara, fiule…

Jean se aplecă şi sărută o frunte umedă.

— Eşti îngheţat…

— Afară e răcoare…

— Ai găsit cotletul?… Tarta a adus-o mătuşa Maria…

— Am mîncat cu nişte prieteni…

Mama lui se întoarse în somn şi cocul ei se revărsă pe pernă.

— Noapte bună…

Nu mai rezista. Nici măcar nu aprinse lumina în camera lui. Îşi aruncă haina la întîmplare, se întinse pe pat şi băgă capul în pernă.

Nu plîngea. Nu ar fi putut. Îşi trăgea răsuflarea. Mîinile şi picioarele îi tremurau, întreg corpul îi era agitat de frisoane violente, ca şi cum în el ar fi mocnit o boală gravă.

Ar fi vrut măcar să nu facă patul să scîrţîie. Voia să evite sughiţul pe care îl simţea că vine, căci îl ghicea pe tatăl său, care aproape că nu dormea niciodată, culcat în camera de alături şi trăgînd cu urechea.

În mintea lui apăru o imagine, iar un cuvînt răsună, prinse să se mărească, luă proporţii monstruoase, vrînd parcă să-l strivească: Turcul!…

Şi asta îl agită, îl apăsă, îl sufocă, îl strînse din toate părţile, pînă cînd pe fereastră se revărsă soarele, în timp ce tatăl lui Jean, în picioare la capătul patului, murmură, temîndu-se să nu fie prea sever:

— N-ar trebui să faci asta, fiule!… Ai băut iar, nu-i aşa?… Nici măcar nu te-ai dezbrăcat!…

De la parter venea un miros de cafea şi de ouă cu slănină. Camioanele treceau pe stradă. Uşile se trînteau. Un cocoş cînta.