Graeme Simsion, The Rosie Project

© 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3862-8

ISBN PDF: 978-973-46-3863-5

ISBN print: 978-973-46-3647-1

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Pe copertă: © iStockphoto.com/Martin Wimmer

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Născut în Noua Zeelandă şi stabilit în Australia, GRAEME SIMSION este, după cum se descrie el însuşi, autor de scenarii, povestiri, romane şi piese de teatru (pînă în prezent, două). Este specialist în data modelling, un domeniu software cu atît de multe necunoscute în viaţa de zi cu zi, încît scriitorul a avut nevoie de propria firmă de consultanţă ca să-i expliciteze posibilităţile.

Pentru Rod şi Lynette

1

Cred că am găsit o soluţie pentru Problema Soţia. Aşa cum se întâmplă de multe ori când e vorba de progrese ştiinţifice, răspunsul a devenit evident la o privire retrospectivă. Însă dacă nu ar fi existat o serie de evenimente neprevăzute, probabil că n-aş fi descoperit soluţia.

Succesiunea acestor evenimente a fost declanşată de Gene, care a insistat să ţin o prelegere despre sindromul Asperger, la care iniţial se angajase el. Momentul s-a dovedit enervant de prost ales. Pregătirea prelegerii aş fi putut s-o sincronizez cu masa de prânz, dar în seara respectivă aveam programate nouăzeci şi patru de minute de curăţenie în baie. M-am văzut pus în situaţia de a alege între trei variante, dintre care nici una nu era satisfăcătoare:

1. Să fac curăţenie în baie după prelegere, ceea ce ar fi însemnat mai puţin timp dedicat somnului, cu o scădere proporţională a performanţelor mentale şi fizice.

2. Să reprogramez curăţenia pentru marţea următoare, ceea ce ar fi însemnat o perioadă de opt zile de igienă precară în baie, cu un risc proporţional de îmbolnăvire.

3. Să refuz să ţin prelegerea, ceea ce ar fi însemnat prejudicierea prieteniei mele cu Gene.

I-am prezentat dilema lui Gene, care, ca de obicei, a venit cu o soluţie alternativă:

— Don, plătesc eu pe cineva să-ţi facă curăţenie în baie.

I-am explicat – încă o dată – că toate menajerele, poate cu excepţia unguroaicei cu fustă scurtă, făceau greşeli. Femeia cu Fustă Scurtă, care iniţial fusese menajera lui Gene, dispăruse în urma unei probleme cu Gene şi Claudia.

— Îţi dau numărul de telefon al Evei. Numai să nu pomeneşti numele meu.

— Dar dacă mă întreabă? Cum să-i răspund fără să te menţionez?

— Spune-i doar că o cauţi pentru că e singura menajeră care face curăţenie cum trebuie. Şi dacă ea mă pomeneşte, nu spui nimic.

Era un rezultat excelent şi un exemplu grăitor asupra capacităţii lui Gene de a găsi soluţii la diverse probleme sociale. Eva avea să se bucure văzându-şi recunoscută competenţa şi s-ar fi putut dovedi potrivită chiar pentru o angajare permanentă, ceea ce ar fi eliberat aproximativ trei sute şaisprezece minute din programul meu săptămânal.

Problema lui Gene cu prelegerea apăruse pentru că i se oferise posibilitatea de a face sex cu o profesoară din Chile, care participa la o conferinţă în Melbourne. Gene avea în desfăşurare un proiect care presupunea să facă sex cu femei de cât mai multe naţionalităţi. Ca profesor de psihologie, este extrem de interesat de atracţia sexuală umană, despre care crede că este influenţată în mare măsură de factorul genetic.

Această convingere se explică prin formaţia de genetician a lui Gene. La şaizeci şi opt de zile după ce m-a angajat ca cercetător post-doctoral, a fost promovat în funcţia de şef al Departamentului de Psihologie, o numire deosebit de controversată, care avea scopul de a impune universitatea ca lider în psihologia evoluţionistă şi de a-i spori vizibilitatea publică.

În perioada în care am lucrat împreună în Departamentul de Genetică, am purtat numeroase discuţii interesante, care au continuat şi după avansarea lui. Eu aş fi fost mulţumit de relaţia noastră chiar şi numai din acest motiv, dar Gene m-a invitat şi la o cină la el acasă, urmată de alte ritualuri de prietenie, astfel că ne-am creat o relaţie socială. Acum soţia lui, Claudia, care este psiholog clinician, îmi este şi ea prietenă. Am astfel un total de doi prieteni.

O vreme Gene şi Claudia au încercat să îmi ofere asistenţă pentru rezolvarea Problemei Soţia. Din păcate, abordarea lor se baza pe paradigma tradiţională a întâlnirilor între persoane, pe care eu o abandonasem anterior, în baza faptului că probabilitatea de reuşită nu justifica efortul depus şi experienţele negative. Am treizeci şi nouă de ani, sunt înalt, în formă şi inteligent, cu un statut social respectabil, de profesor asociat, şi un venit peste medie. Din punct de vedere logic, ar trebui să fiu atrăgător pentru o largă varietate de femei. În lumea animalelor m-aş reproduce cu succes.

Cu toate acestea, femeile găsesc ceva neatrăgător la persoana mea. Nu mi-a fost niciodată uşor să-mi fac prieteni şi se pare că deficienţele care au cauzat această problemă mi-au afectat şi încercările de a lega relaţii romantice. Dezastrul Îngheţatei de Caise este un foarte bun exemplu în acest sens.

Claudia îmi prezentase una dintre numeroasele ei prietene. Elizabeth era o specialistă în informatică deosebit de inteligentă, cu o problemă de vedere care fusese corectată prin utilizarea ochelarilor. Menţionez ochelarii deoarece Claudia mi-a arătat o fotografie şi m-a întrebat dacă mă deranjează. Ce întrebare incredibilă! Tocmai din partea unei psiholoage! În procesul de evaluare a eligibilităţii lui Elizabeth ca posibilă parteneră – persoană care să-mi ofere stimulare intelectuală, cu care să particip la diverse activităţi şi cu care, eventual, să perpetuez specia –, cea dintâi grijă a Claudiei era reacţia mea faţă de ramele de ochelari alese de femeie, care probabil că nici măcar nu fuseseră alegerea ei, ci rezultatul direct al sfatului primit de la un optician. Asta e lumea în care mi-e dat să trăiesc. Pe urmă Claudia mi-a spus, ca şi cum asta ar fi reprezentat un impediment:

— Are convingeri foarte ferme.

— Sunt bazate pe dovezi concrete?

— Aşa cred, mi-a răspuns Claudia.

Era perfectă. Parcă mă descria pe mine.

Ne-am întâlnit la un restaurant thailandez. Restaurantele sunt adevărate câmpuri minate pentru cei fără abilităţi sociale, iar eu aveam emoţii, cum am de obicei în asemenea situaţii. Dar am avut parte de un început excelent, ajungând amândoi la ora şapte fix, aşa cum stabiliserăm. Proasta sincronizare constituie o pierdere uriaşă de timp.

Am supravieţuit mesei fără ca ea să mă critice pentru vreo greşeală socială. E dificil să porţi o conversaţie când te întrebi în permanenţă dacă nu cumva te uiţi la o parte nepotrivită a corpului persoanei din faţa ta, dar mi-am concentrat privirea asupra ochilor ei dotaţi cu lentile, aşa cum îmi recomandase Gene. Acest fapt a avut drept consecinţă câteva erori în procesul de hrănire, pe care însă ea nu a părut să le observe. Dimpotrivă, am purtat o conversaţie deosebit de productivă despre algoritmii de simulare. Era atât de interesantă! Întrezăream deja posibilitatea unei relaţii permanente.

Chelnerul ne-a adus meniurile pentru desert, iar Elizabeth a spus:

— Nu-mi plac deserturile asiatice.

Asta era, fără îndoială, o generalizare incorectă, bazată pe o experienţă limitată. Poate că ar fi trebuit să văd aici un semnal de avertizare. Însă mi-a oferit ocazia de a veni cu o sugestie creativă:

— Putem să mergem vizavi şi să luăm o îngheţată.

— Grozavă idee. Numai să aibă de caise.

Am considerat că deocamdată progresaserăm mulţumitor şi nu m-am gândit că preferinţa pentru caise avea să fie o problemă. M-am înşelat. Gelateria oferea o mare varietate de arome, însă cei de acolo epuizaseră rezervele de caise. Mi-am comandat o porţie dublă cu ciocolată, ardei iute şi lemn-dulce şi i-am solicitat lui Elizabeth să-şi desemneze a doua aromă preferată.

— Dacă n-au de caise, nu vreau.

Nu-mi venea să cred. Toate soiurile de îngheţată au, în esenţă, aproximativ acelaşi gust, ca urmare a îngheţării papilelor gustative. Asta e valabil în special în cazul aromelor de fructe. I-am sugerat să ia mango.

— Nu, mulţumesc, nu iau nimic.

I-am explicat destul de detaliat fiziologia răcirii papilelor gustative. Am emis ipoteza că, dacă aş fi achiziţionat o îngheţată de mango şi una de piersici, nu ar fi fost capabilă să simtă diferenţa dintre ele. Şi, prin extrapolare, oricare dintre ele ar fi fost echivalentul îngheţatei de caise.

— Sunt complet diferite, mi-a răspuns ea. Dacă tu nu faci diferenţa dintre mango şi caisă, e problema ta.

Acum aveam un simplu dezacord obiectiv, ce putea fi rezolvat imediat pe cale experimentală. Am comandat câte o porţie mică din cele două arome. Dar până când persoana care ne servea le-a preparat şi eu m-am întors spre Elizabeth, ca să-i cer să închidă ochii pentru experiment, ea deja dispăruse. Cam aşa stau lucrurile cu „dovezile ştiinţifice concrete“. Şi cu „specialista“ în informatică.

Ulterior Claudia mi-a explicat că ar fi trebuit să las baltă experimentul înainte ca Elizabeth să plece. Evident. Dar în ce moment? Care a fost semnalul? Acestea sunt subtilităţile pe care eu nu le sesizez. Dar, tot aşa, nu reuşesc să înţeleg de ce o sensibilitate ridicată la indiciile obscure legate de aromele de îngheţată ar trebui să fie o condiţie necesară pentru a deveni partenerul cuiva. Mi se pare rezonabil să presupun că unele femei nu au asemenea cerinţe. Din păcate, procesul descoperirii acestor femei este insuportabil de ineficient. Dezastrul Îngheţatei de Caise m-a costat o seară întreagă din viaţă, singura compensaţie fiind doar schimbul acela de informaţii despre algoritmii de simulare.

Două mese de prânz au fost suficiente ca să mă documentez şi ca să pregătesc prelegerea despre sindromul Asperger fără a renunţa la aportul de hrană, mulţumită internetului fără fir din cafeneaua bibliotecii medicale. Nu aveam cunoştinţe anterioare despre tulburările din spectrul autismului, întrucât ele nu se încadrează în specialitatea mea. Subiectul era fascinant. Am găsit de cuviinţă să mă concentrez pe aspectele genetice ale sindromului, cu care era posibil ca publicul meu să nu fie familiarizat. Cele mai multe boli îşi au parţial originea în ADN-ul nostru, deşi în multe cazuri acest lucru rămâne de demonstrat. Munca mea se concentrează pe predispoziţia genetică la ciroza ficatului. În mare parte, timpul meu de lucru este dedicat îmbătării şoarecilor.

Bineînţeles, cărţile şi studiile existente descriau simptomele sindromului Asperger, iar eu am formulat concluzia provizorie că majoritatea sunt simple variaţii ale funcţionării creierului uman, care au fost clasificate în mod eronat drept boli, pentru că nu respectau normele sociale – norme sociale construite –, ce reflectă mai curând cele mai des întâlnite configuraţii umane decât întreaga lor varietate.

Cursul era programat pentru ora şapte seara la o şcoală din suburbii. Am estimat că drumul cu bicicleta va dura douăsprezece minute şi mi-am rezervat trei minute pentru a porni laptopul şi a-l conecta la proiector.

Am sosit conform programului, la ora 6.57, după ce în urmă cu douăzeci şi şapte de minute o lăsasem în apartamentul meu pe Eva, menajera cu fustă scurtă. În jurul uşii şi în faţa sălii de clasă se foiau aproximativ douăzeci şi cinci de persoane, dar am recunoscut-o imediat pe Julie, organizatoarea, după descrierea făcută de Gene: „blondă cu ţâţe mari“. În realitate sânii ei nu erau mai mari decât cu, probabil, maximum 1,5 deviaţie standard de la dimensiunea normală pentru greutatea ei corporală, ceea ce nu-i făcea să fie o trăsătură de identificare relevantă. Era mai degrabă vorba de o problemă de ridicare şi expunere, rezultatul opţiunii ei pentru o anumită vestimentaţie, care părea cât se poate de practică pentru o seară fierbinte de ianuarie.

S-ar putea să fi petrecut prea mult timp verificându-i identitatea, pentru că a început să se uite la mine cam ciudat.

— Tu trebuie să fii Julie.

— Pot să vă ajut cu ceva?

Ce bine! O persoană pragmatică.

— Da, arată-mi unde este cablul VGA. Te rog.

— Aha, a răspuns ea. Trebuie să fiţi profesorul Tillman. Mă bucur că aţi reuşit să ajungeţi.

Mi-a întins mâna, dar am înlăturat-o cu un gest.

— Cablul VGA, te rog. E 6.58.

— Relaxaţi-vă, nu începem niciodată înainte de şapte şi un sfert. Doriţi o cafea?

Oare de ce pun oamenii atât de puţin preţ pe timpul celorlalţi? Era clar că acum trebuia să purtăm inevitabila conversaţie politicoasă. Aş fi putut petrece cele cincisprezece minute acasă, făcând un antrenament de aikido.

Până atunci mă concentrasem asupra lui Julie şi asupra ecranului din faţa încăperii. Acum m-am uitat în jur şi mi-am dat seama că nu observasem nouăsprezece persoane. Erau copii, cei mai mulţi băieţi, aşezaţi în bănci. Am presupus că erau victime ale sindromului Asperger. Aproape toată literatura de specialitate se concentrează asupra copiilor.

În ciuda bolii lor, aceştia îşi foloseau mult mai bine timpul decât părinţii lor, care trăncăneau fără folos. Cei mai mulţi dintre copii îşi făceau de lucru cu nişte laptopuri. Am aproximat vârstele lor ca fiind cuprinse între opt şi treisprezece ani. Nu puteam decât să sper că fuseseră atenţi la orele de ştiinţe naturale, întrucât prelegerea pe care o pregătisem presupunea cunoştinţe funcţionale de chimie organică şi despre structura ADN-ului.

Apoi mi-am dat seama că nu răspunsesem la întrebarea despre cafea.

— Nu.

Din păcate, din cauza amânării răspunsului, Julie uitase întrebarea.

— Nu vreau cafea, i-am explicat. Nu beau niciodată cafea după ora 3.48 după-amiaza. Afectează calitatea somnului. Cofeina are efect timp de trei până la patru ore, aşa că este iresponsabil să oferi cafea la ora şapte seara, în afara cazului în care persoanele implicate au de gând să rămână treze până după miezul nopţii. Ceea ce nu le va permite un ciclu adecvat de somn în caz că au o slujbă cu program normal de lucru.

Am încercat să folosesc perioada de aşteptare ca să îi ofer câteva sfaturi practice, dar se părea că ea preferă să discute diverse nimicuri.

— Cum se mai simte Gene?

Era, în mod evident, o variaţiune a celei mai întâlnite formule de interacţiune, „Ce mai faci?“

— Se simte foarte bine, mulţumesc, i-am răspuns, adaptând astfel răspunsul convenţional la persoana a treia.

— A! Credeam că e bolnav.

— Gene este într-o stare de sănătate excelentă, exceptând faptul că are şase kilograme peste greutatea corporală indicată. Am avut o partidă de alergare chiar în dimineaţa asta. Are o întâlnire amoroasă astă-seară şi dacă ar fi fost bolnav, nu s-ar fi putut duce la ei.

Julie a părut neimpresionată, iar ulterior, rememorând interacţiunea, mi-am dat seama că, probabil, Gene a minţit în legătură cu motivul pentru care nu a fost prezent. E de presupus că a intenţionat să o protejeze pe Julie de sentimentul că prelegerea nu era importantă pentru el şi să ofere o justificare a faptului că trimisese ca înlocuitor un vorbitor mai puţin prestigios. Mi se pare foarte problematic să analizez eficient o situaţie atât de complexă, ce implică înşelătoria şi anticiparea probabilei reacţii emoţionale a altei persoane, după care să îmi pregătesc propria minciună plauzibilă – totul în timp ce persoana din faţa mea aşteaptă să-i răspund la întrebare. Şi totuşi oamenii au pretenţia să o pot face.

În cele din urmă mi-am instalat laptopul şi am început, cu o întârziere de optsprezece minute. M-am văzut nevoit să vorbesc într-un ritm cu patruzeci şi trei la sută mai rapid, pentru a putea încheia conform programului, la ora opt – un ţel aproape imposibil de atins. Era clar că urma să depăşim ora prevăzută, iar programul meu pentru restul serii avea să fie dat peste cap.

2

Îmi intitulasem prelegerea „Precursori genetici ai tulburărilor din spectrul autismului“ şi pregătisem câteva diagrame excelente cu structuri de ADN. Vorbeam de doar nouă minute şi un pic mai repede decât de obicei, ca să recuperez din timp, când Julie m-a întrerupt:

— Profesore Tillman, cei mai mulţi dintre noi nu suntem oameni de ştiinţă, aşa că ar fi bine dacă v-aţi exprima un pic mai puţin tehnic.

Lucrurile de genul ăsta sunt incredibil de enervante. Oamenii îţi pot povesti la infinit despre presupusele trăsături ale cuiva din zodia Gemenilor sau a Taurului şi sunt în stare să petreacă cinci zile urmărind un meci de crichet, dar nu manifestă interesul şi nu dedică timpul necesar învăţării elementelor fundamentale ale structurii lor umane.

Mi-am continuat prezentarea aşa cum o pregătisem. Era prea târziu ca să o mai schimb şi, în mod cert, măcar o parte din public era suficient de informată ca să înţeleagă.

Am avut dreptate. Cineva a ridicat mâna: o persoană de sex masculin, cu vârsta de aproximativ doisprezece ani.

— Deci spuneţi că este puţin probabil să existe un singur indicator genetic, că sunt implicate mai curând mai multe gene şi că expresia agregată depinde de fiecare combinaţie în parte. Confirmaţi?

Mă înţelesese perfect!

— Plus factorii de mediu. Se poate face o analogie între cazul de faţă şi tulburarea bipolară, care…

Julie m-a întrerupt iarăşi:

— Deci, pentru noi, care nu suntem genii: cred că profesorul Tillman ne aminteşte că sindromul Asperger este ceva cu care te naşti. Nu este vina nimănui.

Am fost oripilat de folosirea termenului „vină“, cu toate conotaţiile lui negative, mai ales că era utilizat de o persoană cu o poziţie de autoritate. Am renunţat la decizia mea anterioară de a nu mă abate de la aspectele genetice. Fără îndoială, problema trebuie să mă fi frământat la un nivel subconştient, rezultatul fiind acela că s-ar putea să fi ridicat tonul.

— Vină?! Asperger nu e o vină. Este o variantă. Poate fi un mare avantaj. Sindromul Asperger este asociat cu puterea de organizare şi de concentrare, cu gândirea inovatoare şi detaşarea raţională.

O femeie din spatele încăperii a ridicat mâna. Eram deja profund implicat în discuţie, astfel că am făcut o mică greşeală socială, pe care am corectat-o cu promptitudine:

— Da, femeia grasă… femeia supraponderală din spate?

Femeia s-a blocat o clipă şi s-a uitat în jur, dar apoi a spus:

— Această detaşare raţională… e cumva un eufemism pentru lipsa sentimentelor?

— E un sinonim, i-am răspuns. Sentimentele pot provoca probleme serioase.

Am hotărât că era util să le ofer un exemplu, relatând o poveste în care comportamentul emoţional ar fi avut consecinţe dezastruoase.

— Imaginaţi-vă, am început eu, că vă ascundeţi într-o pivniţă. Inamicul vă caută – pe voi şi pe copiii voştri. Toată lumea trebuie să stea într-o tăcere mormântală, dar bebeluşul vostru plânge.

Le-am oferit şi o ilustrare vocală, cum ar fi procedat Gene ca să facă povestea mai convingătoare:

— Ueeee!

Am făcut o pauză dramatică.

— Aveţi la dispoziţie un pistol.

Au apărut mâini ridicate în toată sala.

Când a văzut că doream că continui, Julie a sărit în picioare.

— Pistolul are amortizor. Duşmanii se apropie. O să vă ucidă pe toţi. Ce faceţi? Bebeluşul ţipă…

Copiii ardeau de nerăbdare să-şi împărtăşească răspunsurile. Unul a ţipat în gura mare „Împuşcă bebeluşul!“, iar apoi au început toţi să strige „Împuşcă bebeluşul, împuşcă bebeluşul!“, însă băiatul care pusese întrebarea de genetică a strigat:

— Împuşcă duşmanul!

Pe urmă un altul a completat:

— Prinde-i într-o ambuscadă.

A început să plouă cu sugestii.

— Foloseşte bebeluşul ca momeală.

— Câte pistoale avem?

— Pune-i mâna la gură.

— Cât supravieţuieşte fără aer?

După cum mă aşteptam, toate ideile au venit de la „bolnavii“ de Asperger. Părinţii nu au făcut nici o sugestie constructivă, ba unii au încercat chiar să înăbuşe creativitatea copiilor.

Am ridicat mâinile.

— Timpul a expirat. Aţi făcut o treabă foarte bună. Toate soluţiile raţionale au venit de la asperi. Toţi ceilalţi au fost paralizaţi de sentimente.

Unul dintre băieţi a strigat: „Asperii sunt cei mai tari!“. Observasem abrevierea asta în literatura de specialitate, dar pentru copii părea să fie nouă. Le plăcuse, iar în scurtă vreme se urcaseră deja cu picioarele pe scaune şi pe bănci, lovind victorioşi cu pumnii în aer şi strigând în cor „Asperii sunt cei mai tari“. Potrivit documentării mele, copiilor cu sindromul Asperger le lipseşte adeseori încrederea în sine în situaţii sociale. Succesul repurtat în rezolvarea problemei bebeluşului părea să fi atenuat temporar această nesiguranţă, însă părinţii lor nu erau nici de data asta capabili de un feedback pozitiv, ci strigau la ei şi în unele cazuri încercau chiar să îi dea jos de pe bănci. Se pare că erau mai preocupaţi de respectarea convenţiilor sociale decât de progresul pe care îl făceau copiii lor.

Am simţit că mi-am demonstrat eficient punctul de vedere, iar Julie nu a considerat că mai e cazul să continuăm pe partea de genetică. Părinţii păreau să reflecteze la ceea ce învăţaseră copiii lor în seara respectivă şi au plecat fără să se mai angajeze în vreo interacţiune socială cu mine. Era abia ora 7.43. Un rezultat excelent.

În timp ce îmi împachetam laptopul, Julie a izbucnit în hohote de râs:

— Doamne Dumnezeule, trebuie să beau ceva!

Nu sunt sigur de ce a împărtăşit informaţia aceasta cu o persoană pe care o cunoştea de doar patruzeci şi şase de minute. Şi eu plănuiam să consum alcool odată ce voi sosi acasă, dar nu vedeam de ce aş fi informat-o pe Julie.

Ea a continuat:

— Ştiţi, noi nu folosim niciodată cuvântul ăsta. Asperi. Nu vrem să creadă că e vreun soi de club.

Alte implicaţii negative – şi încă din partea unei persoane care se presupunea că este plătită ca să-i ajute şi să-i încurajeze.

— Ca homosexualitatea? i-am replicat.

— Touché, mi-a răspuns Julie. Dar există o diferenţă. Dacă ei nu se schimbă, nu vor putea avea relaţii cu oamenii din jur… Nu vor avea niciodată parteneri.

Acesta era un argument corect, unul pe care îl înţelegeam perfect, având în vedere propriile mele dificultăţi în acest domeniu. Dar Julie a schimbat subiectul.

— Deci spui că există lucruri… lucruri utile… pe care le pot face mai bine decât… non-asperii? În afară de uciderea bebeluşilor.

— Bineînţeles.

M-am întrebat cum era posibil ca o persoană implicată în educarea oamenilor cu calităţi neobişnuite să nu fie conştientă de valoarea de piaţă a acestor calităţi.

— În Danemarca e o firmă care recrutează asperi la testarea aplicaţiilor pentru computere.

— N-am ştiut asta. Chiar îmi oferi o perspectivă nouă.

M-a privit câteva clipe şi a continuat:

— Ai timp să bem ceva împreună?

Şi pe urmă a pus mâna pe umărul meu.

Am tresărit instinctiv. Asta era în mod cert o atingere nepotrivită. Dacă eu aş fi atins aşa o femeie, ar fi fost cu siguranţă o problemă. Poate ar fi avut drept consecinţă chiar o plângere de hărţuire sexuală la decană, ceea ce mi-ar fi afectat cariera. Desigur, pe ea n-avea s-o acuze nimeni.

— Din păcate, am alte activităţi programate.

— Şi nu se poate aranja?

— Bineînţeles că nu.

Acum, după ce reuşisem să recuperez timpul pierdut, n-aveam de gând să-mi arunc iar viaţa în haos.

Înainte să-i fi cunoscut pe Gene şi Claudia, am mai avut două prietene bune. Prima a fost sora mea mai mare. Deşi era profesoară de matematică, nu era interesată de progresele din domeniul ei. Însă locuia aproape de mine şi ne vizitam de două ori pe săptămână, iar uneori chiar spontan. Luam masa împreună şi discutam tot felul de nimicuri, cum ar fi evenimentele din viaţa rudelor noastre sau interacţiunile sociale cu colegii. O dată pe lună mergeam cu maşina până în Shepparton pentru cina duminicală cu părinţii şi cu fratele nostru. Sora mea era singură – probabil o consecinţă a faptului că era timidă şi deloc atrăgătoare după standardele existente. Din cauza unei erori medicale grave şi impardonabile, acum e moartă.

A doua mea prietenă a fost Daphne, în cazul căreia perioada de prietenie s-a suprapus cu relaţia mea de prietenie cu Gene şi Claudia. Daphne s-a mutat în apartamentul de deasupra mea după ce soţul ei a ajuns la azil din cauza demenţei. Din pricina unor probleme la genunchi, exacerbate de obezitate, nu putea să facă mai mult de câţiva paşi, dar era deosebit de inteligentă şi am început să o vizitez regulat. Nu avea nici o calificare oficială, căci a îndeplinit toată viaţa rolul tradiţional de femeie casnică. Acest fapt mi s-a părut o irosire teribilă a abilităţilor ei, mai ales că descendenţii lui Daphne nu au avut aceeaşi grijă de bunăstarea sa. A manifestat curiozitate faţă de munca mea, aşa că am iniţiat Proiectul Educării lui Daphne în Genetică, care a fost fascinant pentru amândoi.

A început să ia cina în apartamentul meu în mod regulat, întrucât se pot face economii serioase gătind o masă pentru două persoane în loc de două mese separate. În fiecare duminică, la ora trei după-amiaza, îl vizitam pe soţul ei la azil, care se afla la o distanţă de 7,3 kilometri. Reuşeam să combin o plimbare de 14,6 kilometri, în timpul căreia împingeam un scaun cu rotile, cu o conversaţie interesantă despre genetică. Eu citeam, iar ea stătea de vorbă cu soţul, al cărui nivel de comprehensiune era dificil de stabilit, dar cu siguranţă era scăzut.

Daphne fusese botezată cu numele plantei ce înflorea în anotimpul în care se născuse ea, pe data de 28 august. La fiecare zi de naştere soţul ei obişnuia să-i dăruiască câte un buchet de daphne, tulichină¹, iar ea considera gestul drept unul extrem de romantic. Deplângea faptul că următoarea ei aniversare avea să fie prima din ultimii cincizeci şi şase de ani în care acest gest simbolic va lipsi. Soluţia era evidentă, iar când am condus-o cu scaunul cu rotile în apartamentul meu, pentru cina festivă de la cea de-a şaptezeci şi opta aniversare, achiziţionasem deja o cantitate de flori pe care să i le ofer.

A recunoscut imediat parfumul florilor şi a început să plângă. M-am temut că făcusem o greşeală groaznică, dar mi-a explicat că acele lacrimi erau o manifestare a fericirii. A fost impresionată şi de tortul de ciocolată pe care îl pregătisem, dar nu în aceeaşi măsură.

În timpul mesei a făcut o afirmaţie incredibilă: „Don, tu ţi-ai face soţia foarte fericită“.

Lucrul acesta contrazicea atât de flagrant experienţele mele în care fusesem respins de femei, încât am rămas un moment înmărmurit. După aceea i-am prezentat faptele concrete: istoria încercărilor mele de a găsi o parteneră, începând cu presupunerea din timpul copilăriei că o să mă fac mare şi o să mă căsătoresc şi încheind cu felul în care am renunţat la idee pe măsură ce dovezile că nu eram potrivit pentru o asemenea relaţie se tot adunau.

Argumentul ei era simplu: există cineva potrivit pentru fiecare dintre noi. Statistic vorbind, e aproape sigur că avea dreptate. Din nefericire, probabilitatea ca eu să găsesc persoana potrivită mie era aproape de zero. Însă ideea a creat o oarecare tulburare în mintea mea, ca o problemă de matematică ce ne frământă pentru că ştim că trebuie să aibă o rezolvare.

Cu ocazia următoarelor două aniversări am repetat ritualul cu florile. Efectul nu a mai fost la fel de dramatic precum prima oară, dar i-am achiziţionat, de asemenea, şi daruri – cărţi despre genetică – şi ea a părut foarte fericită. Mi-a povestit că ziua de naştere fusese întotdeauna preferata ei din tot anul. Ştiam că această concepţie este larg răspândită în rândul copiilor, asta din pricina cadourilor, dar nu mă aşteptam s-o întâlnesc la un adult.

La nouăzeci şi trei de zile după cea de-a treia cină festivă eram în drum spre azil şi tocmai discutam despre o lucrare de genetică pe care Daphne o citise cu o zi în urmă, când mi-am dat seama că uitase nişte idei absolut esenţiale. Nu era pentru prima oară. În ultimele săptămâni memoria ei dăduse mai multe rateuri, aşa că am organizat imediat o evaluare a funcţiei ei cognitive. Diagnosticul a fost Alzheimer.

Starea i s-a agravat cu rapiditate, iar în scurtă vreme nu am mai putut conversa despre genetică. Însă am continuat să luăm masa împreună şi să ne facem plimbările până la azil. De-acum Daphne vorbea mai mult despre trecut, concentrându-se asupra soţului şi familiei ei, şi astfel am reuşit să-mi formez o imagine generală a ceea ce ar putea reprezenta viaţa de om căsătorit. Ea a continuat să insiste că mi-aş putea găsi o parteneră compatibilă şi m-aş putea bucura de acelaşi înalt nivel de fericire de care avusese parte şi ea. O documentare suplimentară mi-a confirmat că argumentele lui Daphne erau susţinute de dovezi concrete: bărbaţii căsătoriţi sunt mai fericiţi şi trăiesc mai mult.

Într-o zi Daphne m-a întrebat „Când o să mai fie ziua mea?“ şi mi-am dat seama că pierduse şirul zilelor. Am decis că în acest caz era acceptabil să mint, pentru a-i accentua cât mai mult fericirea. Problema era să găsesc nişte flori de daphne în afara sezonului, dar am avut un succes neaşteptat. Cunoşteam un genetician care se ocupa cu modificarea şi prelungirea perioadei de înflorire a plantelor în scopuri comerciale. El a putut să-i procure furnizorului meu nişte flori şi astfel am avut o falsă cină aniversară. Am repetat procedura ori de câte ori Daphne m-a întrebat despre ziua ei de naştere.

În cele din urmă a trebuit ca Daphne să i se alăture soţului ei la azil şi, pe măsură ce memoria o trăda tot mai mult, am început să-i sărbătorim zilele de naştere din ce în ce mai des, până când am ajuns să-i fac vizite festive zilnice. Florarul mi-a dat un card special de fidelitate. Am calculat că, potrivit numărului de aniversări serbate, Daphne ajunsese la vârsta de două sute şapte ani în ziua în care nu m-a mai recunoscut şi la cea de trei sute nouăsprezece ani atunci când nu a mai recunoscut florile. Atunci am renunţat la vizite.

Nu mă mai aşteptam la vreun semn de la Julie. Ca de obicei, presupunerile mele despre comportamentul uman au fost greşite. La două zile după prelegere, la ora 3.37 după-amiaza, am primit un telefon de la un număr necunoscut. Julie a lăsat un mesaj în care mă ruga să-i telefonez, aşa că am dedus că, probabil, uitasem ceva la şcoală.

Iarăşi m-am înşelat. Voia să continuăm conversaţia despre sindromul Asperger. Am fost încântat că intervenţia mea avusese un asemenea impact. A sugerat să ne întâlnim la cină – nu era locul ideal pentru o discuţie productivă, dar cum de obicei iau cina singur, era uşor de introdus în program. Documentarea prealabilă însă era altceva.

— Ce subiecte anume te interesează?

— A, mi-a răspuns ea, m-am gândit că putem discuta aşa, în general… Să ne cunoaştem puţin.

Suna foarte vag.

— Am nevoie cel puţin de o delimitare aproximativă a unei zone de interes. Ce anume din ceea ce am spus ai vrea să detaliez?

— A, păi, cred că ce-ai zis despre cei care testează computere în Danemarca.

— Cei care testează aplicaţii pentru computere.

Da, cu siguranţă trebuia să mă mai documentez.

— Ce anume ai dori să ştii? am întrebat-o.

— Mă întrebam cum sunt descoperiţi. Majoritatea celor cu sindromul Asperger nici nu ştiu că îl au.

Era un punct de vedere interesant. Intervievarea aleatorie a subiecţilor ar fi fost o modalitate extrem de ineficientă de a identifica un sindrom cu o incidenţă estimată la sub 0,3 la sută.

Am riscat o presupunere:

— Bănuiesc că folosesc un chestionar ca filtru preliminar.

Nici n-am terminat bine propoziţia, că mi s-a aprins un beculeţ – nu la propriu, bineînţeles.

Un chestionar! Era o soluţie atât de evidentă! Un instrument creat cu un scop precis, valid din punct de vedere ştiinţific, care să includă întrebările necesare pentru a înlătura candidatele ce irosesc timpul, pe cele dezorganizate, pe cele care discriminează îngheţatele, pe cele care se plâng întruna de hărţuire vizuală, pe cele pasionate de cristale, cititoarele de horoscop, obsedatele de modă, fanaticele religioase, veganele, microbistele, creaţionistele, fumătoarele, analfabetele ştiinţific, homeopatele, astfel încât, în varianta ideală, n-ar fi rămas decât partenera perfectă sau, în cea realistă, o listă scurtă de candidate.

— Don? am auzit-o pe Julie, care încă aştepta pe fir. Când vrei să ne întâlnim?

Situaţia se modificase. Priorităţile mi se schimbaseră.

— Nu se poate, i-am răspuns. Am agenda plină.

Aveam nevoie de tot timpul pentru noul meu proiect.

Proiectul Soţia.

1. Genul Daphne (familia Thymelaeacaee) include în jur de 50-100 de specii de plante, atât perene, cât şi anuale. Cele anuale au de obicei flori roz-trandafirii, iar specia cea mai cunoscută de la noi, Daphne mezereum, e numită popular tulichină sau cleiţă.

3

După ce am vorbit cu Julie, am mers imediat la biroul lui Gene, în clădirea Psihologiei, dar nu l-am găsit. Din fericire, asistenta lui, Frumoasa Helena, pentru care ar fi fost mai corect supranumele Cerberul Helena, nu se afla nici ea acolo, aşa că am avut acces direct la agenda lui Gene. Am aflat că ţinea o prelegere publică ce trebuia să se termine la ora cinci după-amiaza şi avea o pauză de jumătate de oră până la următoarea întâlnire, programată la 5.30. Perfect. Trebuia doar să reduc timpul dedicat exerciţiilor fizice de la sală. Mi-am rezervat acea jumătate de oră.

După un antrenament accelerat la sală, pe care l-am putut termina cu succes eliminând sarcina de a face duş şi cea de a mă schimba, am alergat până la amfiteatrul unde avea loc prelegerea, aşteptând la intrarea cadrelor didactice. Deşi transpiram excesiv din cauza căldurii şi a efortului fizic, mă simţeam revigorat atât fizic, cât şi psihic. În momentul când ceasul meu a indicat ora cinci fix, am intrat. Gene se afla la pupitrul sălii scăldate în întuneric şi încă vorbea, fără să ţină seamă de oră. Răspundea la o întrebare legată de fonduri. Intrarea mea a adus în încăpere şi un fascicul de lumină şi mi-am dat seama că ochii celor din public erau acum aţintiţi asupra mea, ca şi cum s-ar fi aşteptat să spun ceva.

— Timpul a expirat, am spus. Am întâlnire cu Gene.

Oamenii din public au început imediat să se ridice şi am observat că în primul rând stătuseră decana şi trei persoane în costum. Am bănuit că se aflau acolo ca posibili sponsori, nu din cauza unui interes intelectual faţă de atracţia sexuală la primate. Gene încearcă în permanenţă să atragă fonduri pentru cercetare, iar decana ameninţă în permanenţă să reducă departamentele de Genetică şi Psihologie din cauza lipsei de fonduri. Acesta este un aspect în care eu nu mă implic.

Gene a spus, acoperind murmurul din sală:

— Cred că profesorul Tillman, colegul meu, ne sugerează că ar trebui să discutăm cu altă ocazie despre aspectul financiar, oricât de important ar fi el pentru munca noastră.

Şi-a îndreptat privirea spre decană şi spre însoţitorii ei, continuând:

— Vă mulţumesc încă o dată pentru interesul arătat faţă de munca mea şi, bineînţeles, faţă de munca colegilor mei de la Departamentul de Psihologie.

Publicul a aplaudat. Părea că intervenţia mea sosise la momentul oportun.

Decana şi prietenii ei corporatişti au trecut pe lângă mine. Ea mi-a spus cu o voce scăzută:

— Iertaţi-ne că v-am întârziat întâlnirea, profesore Tillman. Sunt sigură că vom găsi bani în altă parte.

Asta era într-adevăr o veste bună, dar între timp în jurul lui Gene se iscase o înghesuială enervantă. Tocmai i se adresa o femeie roşcată, care avea în urechi mai multe obiecte din metal. Vorbea destul de tare.

— Nu-mi vine să cred că te-ai folosit de o prelegere publică pentru a-ţi promova propriile scopuri.

— Atunci e bine că ai venit. Ţi-ai schimbat una dintre credinţe. E o premieră.

Se simţea clar o oarecare animozitate din partea femeii, cu toate că Gene zâmbea.

— Chiar dacă ai dreptate – deşi nu ai –, cum rămâne cu impactul social?

Am fost uimit de următoarea replică a lui Gene – nu de intenţia exprimată, cu care eram obişnuit, ci de schimbarea subtilă a subiectului. Gene avea abilităţi sociale de un nivel la care eu nu voi putea ajunge niciodată.

— Asta sună a conversaţie bună de purtat într-o cafenea. De ce n-am continua-o o dată la o cafea?

— Îmi pare rău, i-a răspuns femeia. Trebuie să fac studii, cercetări. Ştii tu, dovezi ştiinţifice!

Am încercat să mă apropii de el, dar în faţa mea era o femeie înaltă şi blondă şi nu am vrut să risc un contact fizic. Femeia vorbea cu un puternic accent norvegian.

— Profesore Barrow, a început ea, adresându-i-se lui Gene, cu tot respectul, cred că aţi simplificat excesiv abordarea feministă.

— Dacă tot o să discutăm filozofie, măcar s-o facem la o cafea, i-a răspuns Gene. Ne vedem în cinci minute la Barista’s.

Femeia a dat din cap şi a pornit spre uşă.

În sfârşit aveam timp să stăm de vorbă.

— Ce accent e ăsta? m-a întrebat Gene. Suedez?

— Norvegian, i-am răspuns. Credeam că ai deja o norvegiană.

I-am spus că noi doi aveam programată o discuţie, dar acum el nu se mai gândea decât să ia cafeaua cu femeia aceea. Cele mai multe animale mascul sunt programate genetic să acorde prioritate sexului în dauna ajutorării unui seamăn cu care nu au legături de sânge, iar Gene avea motivaţia suplimentară oferită de proiectul lui de cercetare. N-avea nici un rost să încerc să-l conving.

— Programează-te şi tu în următorul interval liber din agendă, mi-a spus.

Din câte se pare, Frumoasa Helena îşi terminase programul pe ziua aceea, aşa că am avut din nou acces la agendă. Mi-am schimbat propriul meu program ca să pot ajunge la întâlnire. De acum înainte Proiectul Soţia avea prioritate maximă.

În dimineaţa următoare am aşteptat până la 7.30 fix, apoi am bătut la uşa lui Gene şi a Claudiei. Fusesem nevoit să-mi devansez alergarea până la piaţă pentru cumpărăturile dedicate cinei la ora 5.45, fapt care îmi impusese să mă culc mai devreme în seara precedentă, astfel fiindu-mi afectate progresiv mai multe activităţi din program.

Am auzit exclamaţii de surpriză în spatele uşii înainte ca fiica lor, Eugenie, să-mi deschidă. Ca de obicei, Eugenie s-a bucurat să mă vadă şi mi-a cerut să o ridic pe umeri şi să sar cu ea tot drumul până la bucătărie. A fost foarte distractiv. Mi-am dat seama că aş putea să îi includ pe Eugenie şi pe fratele ei vitreg, Carl, pe lista prietenilor mei, ajungând astfel la un total de patru.

Gene şi Claudia luau micul dejun şi mi-au spus că nu se aşteptau să-i vizitez. L-am sfătuit pe Gene să-şi pună agenda online – în felul acesta putea fi mereu la curent cu programul, iar eu aş fi evitat întâlnirile neplăcute cu Frumoasa Helena. Nu s-a arătat prea entuziasmat.

Sărisem peste micul dejun, aşa că am luat un borcan de iaurt din frigider. Îndulcit! Nici nu-i de mirare că Gene e supraponderal. Claudia nu e încă supraponderală, dar am observat la ei o oarecare creştere în greutate. I-am subliniat problema şi am identificat iaurtul ca potenţial vinovat.

Claudia m-a întrebat dacă îmi plăcuse prelegerea despre sindromul Asperger. Avea impresia că Gene ţinuse prelegerea, iar eu doar participasem. Am corectat-o cu promptitudine şi i-am spus că găseam subiectul fascinant.

— Şi simptomele descrise nu ţi-au sugerat pe cineva? m-a întrebat ea.

Bineînţeles că îmi sugeraseră. Erau o descriere aproape perfectă a lui Laszlo Hevesi, de la Departamentul de Fizică. Tocmai mă pregăteam să spun faimoasa poveste cu Laszlo şi pijamalele, când Carl, fiul de şaisprezece ani al lui Gene, şi-a făcut intrarea, îmbrăcat în uniformă. S-a îndreptat spre frigider, ca şi cum ar fi vrut să-l deschidă, pe urmă s-a întors brusc şi a tras un pumn zdravăn în direcţia capului meu. I-am prins pumnul şi l-am împins cu blândeţe, dar cu fermitate, spre podea, ca să remarce că obţineam acest rezultat mai curând prin pârghia creată decât prin forţă. Întotdeauna ne jucăm aşa, dar de data aceasta el nu observase iaurtul, care s-a vărsat pe hainele noastre.

— Nu te mişca, mi-a spus Claudia, aduc imediat o cârpă.

O cârpă nu-mi putea curăţa cămaşa cum trebuie. Spălarea unei cămăşi necesită o maşină de spălat, detergent, balsam de rufe şi o perioadă considerabilă de timp.

— Împrumut o cămaşă de la Gene, am spus şi m-am îndreptat spre dormitorul lor.

Când m-am întors, îmbrăcat într-o cămaşă albă, incomod de mare şi cu un pliseu decorativ în faţă, am încercat să deschid subiectul Proiectului Soţia, dar Claudia era deja implicată în activităţi legate de copii. Situaţia devenea frustrantă. M-am programat pentru cina de sâmbătă seara şi i-am rugat să nu planifice alte subiecte de conversaţie.

Amânarea s-a dovedit totuşi oportună, întrucât mi-a permis să mă documentez cu privire la crearea chestionarului, să schiţez o listă de calităţi dezirabile şi să structurez un sondaj standard. Toate acestea, bineînţeles, au trebuit făcute în aşa fel încât să nu-mi afecteze sarcinile de predare şi cercetare şi nici întâlnirea cu decana.

Vineri dimineaţa am avut încă o interacţiune neplăcută după ce am reclamat un student din ultimul an pentru lipsă de etică academică. Îl mai prinsesem o dată pe Kevin Yu copiind. Apoi, corectându-i cea mai recentă temă, am recunoscut o propoziţie din lucrarea unui alt student, scrisă cu trei ani în urmă.

După o investigaţie sumară, s-a stabilit că fostul student îi dădea acum meditaţii lui Kevin şi că scrisese în locul lui cel puţin o parte din lucrare. Toate acestea se întâmplaseră cu câteva săptămâni în urmă. Eu reclamasem problema şi aşteptam să fie aplicate măsurile disciplinare cuvenite. Se pare însă că situaţia era ceva mai complicată.

— Povestea cu Kevin e oarecum neplăcută, mi-a spus decana.

Ne aflam în biroul ei corporatist şi ea era îmbrăcată într-un costum corporatist, cu fustă şi jachetă bleumarin, care, potrivit lui Gene, are rolul de a o face să pară mai puternică. Este o persoană mică de înălţime şi slabă, în vârstă de aproximativ cincizeci de ani, şi e posibil ca acel costum să o facă să pară mai solidă, dar nu văd relevanţa dominaţiei fizice într-un mediu academic.

— Aceasta este a treia abatere a lui Kevin, iar regulamentele universităţii cer ca el să fie exmatriculat, mi-a explicat ea.

Faptele păreau cât se poate de clare, iar demersurile necesare, suficient de evidente. Am încercat să identific aspectul neplăcut la care se referea decana.

— Dovezile sunt insuficiente? Există cumva riscul unei acţiuni în instanţă?

— Nu, totul e cât se poate de clar. Dar prima lui greşeală a fost una extrem de naivă. A copiat de pe internet şi a fost depistat de programul pentru identificarea plagierilor. Era în primul an şi nu stăpânea foarte bine engleza. În plus, mai sunt şi diferenţele culturale.

Nu ştiusem de această primă contravenţie a lui.

— A doua oară l-ai reclamat tu, pentru că împrumutase nişte idei dintr-o lucrare obscură pe care tu, cumva, o ştiai.

— Exact.

— Don, ceilalţi profesori nu sunt la fel de… vigilenţi… ca tine.

Era ceva neobişnuit ca decana să mă complimenteze pentru vastele mele lecturi şi pentru dedicaţia de care dădeam dovadă.

— Copiii ăştia plătesc o grămadă de bani ca să înveţe aici. Ne bazăm pe taxele lor. Sigur că nu vrem să fure pur şi simplu de pe internet. Dar trebuie să fim conştienţi că au nevoie de ajutor şi… Kevin mai are doar un semestru. Nu-l putem trimite acasă fără diplomă după trei ani şi jumătate. Nu ne creăm o imagine bună.

— Şi dacă ar fi fost student la Medicină? Dacă te-ai duce la spital şi doctorul care te-ar opera ar fi copiat la examene?

— Kevin nu e student la Medicină. Şi n-a copiat la examene. Pur şi simplu a avut nevoie de ajutor la o lucrare.

Se părea că decana mă flatase deoarece voia să mă determine să manifest un comportament lipsit de etică. Dar soluţia pentru dilema ei era evidentă. Dacă nu voia să încalce regulile, trebuia să le schimbe. I-am indicat lucrul ăsta.

Nu mă pricep la interpretarea expresiilor faciale şi nici nu eram familiarizat cu cea care a apărut pe chipul decanei.

— Nu putem lăsa să se înţeleagă că permitem copiatul, mi-a spus ea.

— Chiar dacă îl permitem?

Am plecat de la întâlnire nelămurit şi supărat. Erau în joc probleme serioase. Dacă cercetările noastre nu ar mai fi fost recunoscute, pentru că s-ar fi auzit că utilizăm nişte standarde academice scăzute? Amânarea obţinerii tratamentelor unor boli putea ucide oameni. Dacă un laborator de genetică angaja o persoană a cărei diplomă fusese obţinută prin plagiat, iar acea persoană făcea erori grave? Decana părea preocupată mai curând de imaginea universităţii decât de aspectele acestea cruciale.

Mi-am imaginat cum ar fi să-mi petrec viaţa alături de decană. Era un gând oribil. Problema fundamentală era preocuparea excesivă pentru imagine. Chestionarul meu avea să fie nemilos în ceea ce priveşte excluderea femeilor preocupate de aspectul lor.