Ian McEwan, Black Dogs

Copyright © Ian McEwan 1992

All rights reserved

© 2006, 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5330-0

ISBN PDF: 978-973-46-5331-7

ISBN print: 978-973-46-5218-1

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © iStockphoto.com/AngusBeare

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IAN McEWAN, unul dintre cei mai faimoşi scriitori britanici contemporani, este autorul romanelor Legea copiilor, Operaţiunea Sweet Tooth, Solar, Pe plaja Chesil, Sâmbătă, Ispăşire (laureat al National Book Critics Circle Award şi W.H. Smith Literary Award), Amsterdam (distins cu Booker Prize), Durabila iubire, Inocentul, Copilul furat (pentru care a primit Whitbread Award), Mângâieri străine şi Grădina de ciment. A scris şi volumele de povestiri Prima dragoste, ultimele ritualuri (câştigător al Somerset Maugham Award) şi În aşternuturi. În anul 2011 i-a fost acordat Premiul Târgului de carte de la Ierusalim.

Lui Jon Cook; şi el i-a văzut

„În aceste momente nu ştiu exact, ca să spun aşa, ce vreau; poate că nu-mi doresc ceea ce ştiu şi tânjesc după ceea ce nu cunosc.“

Marsilio Ficino, scrisoare către Giovanni Cavalcanti, cca 1475

Partea întâi

Wiltshire

Fotografia înrămată păstrată de June Tremaine pe noptiera de lângă pat se afla acolo ca să-i amintească, în aceeaşi măsură în care-i informa pe musafiri, de fata drăguţă de altădată, a cărei mutrişoară – spre deosebire de a soţului ei, – nu indica nicidecum direcţia în care avea s-o apuce. Instantaneul datează din 1946, fiind făcut la o zi sau două după nuntă şi cu o săptămână înainte de plecarea în Italia şi Franţa, unde şi-au petrecut luna de miere. Tânăra pereche stă, braţ la braţ, lângă balustrada de la intrarea principală de la British Museum. Poate că se aflau în pauza de prânz – amândoi aveau serviciul prin apropiere şi nu li se permisese să-şi ia concediu decât cu câteva zile înainte de data începerii călătoriei. Se înclină uşor unul spre celălalt, dintr-o bizară teamă că marginile nu le vor intra în cadru. Zâmbesc spre aparat cu neprefăcută încântare. Imaginea lui Bernard este inconfundabilă. Avea pe atunci, ca totdeauna, înălţimea de un metru optzeci şi şapte, mâini şi picioare exagerat de mari, maxilarul neobişnuit de proeminent, trădând o fire veselă, urechi cât toartele de urcior, cărora tunsoarea pseudomilitară le dădea o înfăţişare şi mai caraghioasă. Cei patruzeci şi trei de ani care s-au scurs n-au produs decât stricăciuni previzibile, şi acelea marginale: părul rărit, sprâncenele mai stufoase, pielea mai pergamentoasă – dar esenţa bărbatului, extraordinara lui înfăţişare, a rămas cea a uriaşului neîndemânatic şi radios din 1946 şi în 1989, când m-a rugat să-l însoţesc la Berlin.

Prin contrast, chipul lui June s-a îndepărtat de linia trasată, în aceeaşi măsură în care i-a deviat de la ea viaţa, şi abia dacă mai poţi recunoaşte în fotografie faţa zbârcită care se încreţeşte, benign, într-un surâs de bun-venit când intri în camera ei. Femeia de douăzeci şi cinci de ani are obrazul rotund şi dulce, luminat de un zâmbet vesel. Permanentul făcut cu ocazia plecării este prea rigid, prea ostentativ şi nu-i stă deloc bine. Soarele de primăvară îi luminează şuviţele desprinse deja din el. Poartă o jachetă sport, cu umeri înalţi, şi o fustă plisată asortată – timida extravaganţă vestimentară pe care o asociem, de obicei, cu Noua Modă postbelică. Bluza albă are un decolteu larg în formă de V, îndrăzneţ mulat pe clivajul dintre sâni. Gulerul este răsfrânt peste jachetă, pentru a-i da înfăţişarea degajată, de trandafir englezesc proaspăt, de pe afişele cu Fetele Pământului¹. Din 1938 fusese membră a Clubului Socialist de Ciclism din Amersham. Cu un braţ îşi ţine poşeta lipită de corp; celălalt e petrecut pe sub braţul bărbatului. Se reazemă de el, iar capul nu-i ajunge nici până la umărul lui.

La ora aceasta, fotografia atârnă în bucătăria casei noastre din Languedoc. Am studiat-o atent de multe ori, mai ales în clipele de singurătate. Jenny, soţia mea, fiica lui June, mă bănuieşte că aş fi acaparator din fire, iar faptul că mă fascinează părinţii ei o enervează. Emanciparea de ei i-a consumat o mare parte din viaţă şi are dreptate să se teamă că interesul meu ar putea s-o tragă înapoi. Eu îmi vâr nasul în fotografie, străduindu-mă să întrezăresc viaţa viitoare, chipul din viitor, hotărârea inflexibilă care a urmat gestului de un curaj singular. Surâsul voios a provocat o mică încreţitură a pielii pe fruntea netedă, exact deasupra spaţiului dintre sprâncene. Mai târziu în viaţă, aceasta avea să devină trăsătura dominantă a unei feţe adânc brăzdate de riduri: un şanţ vertical profund, care, pornind de la rădăcina nasului, îi împărţea fruntea în două. Poate că duritatea din spatele zâmbetului nu există decât în imaginaţia mea: o văd îngropată în conturul maxilarului, o fermitate, o fixitate a opiniei, un optimism fundamentat ştiinţific referitor la viitor: poza a fost făcută în dimineaţa când June şi Bernard au semnat adeziunile la Partidul Comunist al Marii Britanii, la sediul principal al acestuia din Gratton Street. Şi-au abandonat slujbele şi sunt liberi să-şi declare convingerile, fluctuante pe tot parcursul desfăşurării războiului. Tocmai acum, când pe mulţi îi roade îndoiala – după neputinţa Partidului de a hotărî ce a fost războiul: nobila cauză a luptei de eliberare de sub jugul fascist sau o prădalnică agresiune imperialistă? – şi unii renunţă la calitatea de membru, June şi Bernard şi-au luat inima în dinţi. Dincolo de speranţa că vor trăi într-o lume dreaptă, raţională, fără războaie şi exploatare, ei au sentimentul că înscrierea în Partid le deschide accesul la tot ceea ce este tineresc, vioi, inteligent şi îndrăzneţ. Vor traversa în curând Marea Mânecii, spre haosul Europei de Nord, unde au fost sfătuiţi să nu se ducă. Sunt hotărâţi să-şi pună la încercare noile libertăţi, personală şi geografică. De la Calais, se vor îndrepta spre Sud, spre primăvara mediteraneeană. Lumea recreată se bucură de pace, fascismul este dovada irefutabilă a crizei finale a capitalismului, se apropie revoluţia nonviolentă, iar ei sunt tineri, proaspăt căsătoriţi şi îndrăgostiţi.

Bernard s-a încăpăţânat să rămână membru de partid, îndurând destule neplăceri, până la invazia sovietică a Ungariei din 1956. În acel moment a chibzuit că ar fi trebuit să demisioneze demult. Schimbarea orientării sale era rezultatul unei logici bine argumentate, al unei deziluzii căreia-i căzuse pradă o generaţie întreagă. June, însă, n-a rămas în Partid decât câteva luni, până la confruntarea din timpul lunii de miere de la care şi-au luat titlul aceste însemnări, iar în cazul ei s-a petrecut o transformare profundă, o adevărată metempsihoză, cartografiată prin modificările trăsăturilor fiziologice. Cum a putut o faţă rotundă să devină alungită? Poate fi viaţa, nu genele, răspunzătoare de faptul că încreţitura de deasupra sprâncenelor împinse în sus de zâmbet a prins rădăcini, devenind arborele de riduri răspândite până la rădăcina părului? La bătrâneţe, părinţii ei nu avuseseră semne particulare atât de stranii. Înspre sfârşitul vieţii, cam atunci când a fost internată la azil, chipul ei ar fi suportat comparaţie cu al lui Auden la bătrâneţe. Poate că anii de soare mediteraneean i-au tăbăcit şi încreţit pielea, iar anii de solitudine şi meditaţie i-au destins mai întâi trăsăturile, iar apoi le-au silit să se plieze una peste alta. Nasul i s-a lungit odată cu faţa, bărbia i-a urmat exemplul, dar apoi parcă s-a răzgândit şi a vrut să se întoarcă de unde pornise, curbându-se în afară. Când stătea nemişcată, faţa căpăta un aspect dăltuit, sepulcral, ca al unei statui, ca al unei măşti cioplite de un şaman pentru a ţine la respect spiritele rele.

Poate că ultima afirmaţie conţine un grăunte de adevăr simplu. E posibil ca June să-şi fi cultivat un asemenea chip anume ca să fie perfect potrivit cu convingerea interioară că fusese atacată şi supusă unei încercări de o întrupare simbolică a Răului. „Ba nu, nerodule“, o aud corectându-mă. Nu simbolică. Literală, concretă, adevărată. Doar ştii că era cât pe-aci să mă omoare!“

Nu ştiu dacă lucrurile au stat chiar aşa, dar memoria a reţinut că puţinele vizite pe care i le-am făcut la azilul de bătrâni, în primăvara şi vara lui 1987, au fost în zile ploioase şi cu mult vânt. Se prea poate ca o singură zi să fi avut aceste caracteristici şi să se fi dilatat în amintire, suprapunându-se peste celelalte. Îmi amintesc că intram de fiecare dată în cămin – un vechi conac de ţară construit în plină epocă victoriană – venind în fugă de la parcarea amplasată prea departe, în dreptul fostelor grajduri. Castanii se cutremurau de vântul ce vâjâia prin coroanele lor, iarba necosită era culcată la pământ, cu partea argintie a firelor în sus. Îmi trăsesem vestonul peste cap şi eram ud şi înfierbântat de ciudă că şi vara asta este o dezamăgire. M-am oprit în holul de la intrare, ca să-mi trag sufletul şi să mi se mai potolească mânia. Oare numai ploaia o stârnise? Revederea cu June îmi făcea plăcere, dar locul unde se petrecea era insuportabil. Oboseala degajată de ambianţă îmi umplea oasele cu plumb. Mă simţeam strivit, din toate părţile, de lambriurile din imitaţie de stejar, iar covorul, cu vârtejurile lui cinetice de roşu şi galben păstos, se ridica să-mi insulte ochii şi să-mi facă respiraţia anevoioasă. În aerul nemişcat, conservat de un sistem de uşi reglementare antiincendiu şi arareori primenit, pluteau în suspensie izuri osmotizate de trupuri omeneşti, haine, parfumuri, mâncăruri gătite. Lipsa oxigenului mă făcea să casc; aveam oare suficientă energie pentru vizită? Aş fi putut trece uşor pe lângă ghişeul gol al recepţiei şi să mă plimb pe coridoarele pustii până găseam o cameră liberă, cu patul aşternut. M-aş fi strecurat sub cearşafurile instituţiei. Formalităţile de internare puteau fi încheiate mai târziu, după ce voi fi fost trezit, să-mi iau cina servită pe un cărucior cu roţi de cauciuc. Mai târziu, un sedativ şi iarăşi somn. Aşa ar fi trecut anii...

La acest gând, un mic tremur de panică mă trase jos din nori, la treburile mele. Am străbătut holul până la recepţie şi, cu palma, am lovit butonul soneriei. O altă falsitate stilistică, soneria asta străveche. Se urmărea să se creeze atmosfera unui refugiu campestru; de obţinut, se obţinea senzaţia că te afli într-o pensiune supradimensionată, dintre cele în care „barul“ nu-i decât un dulap încuiat din sufragerie, deschis abia la şapte seara, timp de o oră. În spatele decorurilor divergente se afla realitatea însăşi – un rentabil azil de bătrâni, specializat – fără a avea sănătosul orgoliu de a o recunoaşte în reclame – în îngrijirea bolnavilor fără speranţă.

O clauză complicată, tipărită cu litere minuscule în poliţă, precum şi surprinzătoarea severitate a companiei de asigurări, o privaseră pe June de tipul de adăpost dorit. Toate cele legate de întoarcerea ei în Anglia, acum câţiva ani, fuseseră complicate şi deprimante. Bunăoară, întortocheata cale prin care ajunseserăm la confirmarea finală – cu multe răsturnări ale opiniilor specialiştilor pe parcurs – că suferea de o boală incurabilă; dezolarea lui Bernard; transportarea lucrurilor ei din Franţa şi descotorosirea de obiectele inutile; problemele financiare, cele ridicate de lichidarea proprietăţii, de găsirea unei locuinţe; procesul intentat companiei de asigurări, la care a trebuit să renunţăm; greutatea cu care se vânduse apartamentul lui June din Londra; lungile călătorii cu automobilul în nord, până la reşedinţa unui individ şters, bătrânicios, cu reputaţia de a avea mâini ce te vindecau miraculos. June l-a insultat şi n-a lipsit mult s-o plesnească peste faţă cu aceleaşi mâini tămăduitoare. Primul an al căsniciei noastre s-a consumat în negura aceasta densă. Jenny şi cu mine, la fel ca fraţii ei şi ca prietenii lui Bernard şi ai lui June, am fost antrenaţi în vâltoare, în acea frenetică risipă de energie nervoasă pe care o socoteam – greşit – eficienţă. Abia în 1983, când Jenny l-a adus pe lume pe Alexander, primul nostru copil, am reuşit, Jenny şi cu mine, să ne venim în fire.

Recepţionerul apăru şi-mi dădu cartea de oaspeţi la semnat. Trecuseră cinci ani şi June continua să trăiască. Ar fi putut locui în apartamentul de pe Tottenham Court Road. N-ar fi fost rău să fi rămas în Franţa. Îi trebuia, cum remarcase Bernard, la fel de mult timp ca să moară ca oricărei alte fiinţe. Numai că apartamentul fusese înstrăinat, clauzele contractului fuseseră îndeplinite, iar spaţiul pe care şi-l crease în jur în timpul vieţii se micşorase considerabil, umplut fiind prin vrednicele noastre eforturi. Hotărâse să trăiască în acest azil, unde personalul medical şi pacienţii ce-şi aşteptau moartea îşi găseau de-a valma consolarea în reviste ilustrate şi în concursuri televizate sau seriale siropoase a căror coloană sonoră reverbera în pereţii lucitori, lipsiţi de tablouri sau de rafturi de cărţi, ai sălii de recreaţie. Freneticele noastre eforturi de a rezolva totul nu fuseseră decât o evaziune. Nimeni nu dorise să privească oribilul adevăr în faţă. Nimeni, în afară de June. După întoarcerea din Franţa, până a nu fi găsit azilul, se mutase la Bernard, lucrând la cartea pe care spera s-o isprăvească. Practicase, fără îndoială, şi meditaţiile descrise în broşura ei populară, Zece meditaţii. Îi convenise să ne lase pe noi să ne dăm peste cap ca să rezolvăm treburile practice. Când s-a scurs din ea vitalitatea, cu mult mai încet decât pronosticaseră somităţile medicale, a fost tot atât de mulţumită să se declare unica răspunzătoare de mutarea ei la Căminul de Bătrâni de la Chestnut Reach. Niciodată nu şi-a exprimat dorinţa de a pleca de acolo, de a reveni în lume. Susţinea că viaţa îi fusese salutar simplificată, că-i convenea izolarea într-un imobil plin de telespectatori, ba chiar îi făcea bine. În plus, aşa-i fusese scris.

În ciuda spuselor lui Bernard, acum, în 1987, June se stingea. Anul acesta dormise mult mai mult în timpul zilei. Chiar dacă pretindea că lucrurile stau altfel, nu mai scria decât în carnetele de însemnări, şi în ele foarte puţin. Nu se mai plimba pe poteca năpădită de bălării ce ducea, prin pădure, în sat. Împlinise şaizeci şi şapte de ani. Eu însumi, la patruzeci, ajunsesem la vârsta când omul poate percepe diferitele etape ale vieţii ce i-a mai rămas de trăit. Existase un timp când socotisem că nu-i nici o tragedie să te îmbolnăveşti şi să mori spre şaptezeci de ani, că, în orice caz, nu merita să te împotriveşti sau să te plângi. Eşti bătrân, prin urmare mori. Abia acum începeam să înţeleg că te cramponezi de fiecare vârstă – patruzeci, şaizeci, optzeci de ani – până când nu mai ai încotro şi te dai bătut; de asemenea, că şaizeci şi şapte de ani poate fi prea devreme pentru mutarea finală. June mai avea multe de făcut. Arătase bine ca doamnă în etate în sudul Franţei, cu faţa ei de statuie din Insula Paştelui sub borul pălăriei de pai, cu autoritatea firească a mersului solemn cu care-şi făcea inspecţiile în grădină, seara devreme, cu moţăielile scurte de după-amiază, în ton cu obiceiul locului.

Călcând pe covorul învârtejit, de culoarea fierii, care se întindea şi dincolo de hol, pe sub uşa de incendiu din sticlă întărită cu plasă de sârmă, pe toată lungimea coridorului, acoperind fiecare centimetru de spaţiu public, m-am gândit din nou cât de mult mă supăra ideea că June este pe moarte. Mă împotriveam acestei realităţi, n-o puteam accepta. June era mama mea adoptivă, cea care-mi fusese dăruită de iubirea mea pentru Jenny, de convenţiile căsătoriei şi de soartă, ca o recompensă primită cu o întârziere de treizeci şi doi de ani.

Mai bine de doi ani, venisem singur în vizitele mele nu prea dese. Pentru Jenny şi mama ei, chiar şi un interval de douăzeci de minute petrecut făcând conversaţie pe marginea patului reprezenta un marş forţat. Încet, mult prea încet, după cum avea să se dovedească, din conversaţiile mele cu June se desprinsese ideea că aş fi putut să redactez un eseu biografic. Proiectul s-a dovedit stânjenitor pentru restul familiei. Unul dintre fraţii lui Jenny a încercat să mă sfătuiască să renunţ. Eram bănuit că doresc să-i ameninţ cu un armistiţiu cvasiinacceptabil, zgândărind animozităţi uitate. Copiii nu izbuteau să priceapă cum un subiect atât de plictisitor de familiar ca deosebirile dintre părinţii lor putea stârni fascinaţia. S-au alarmat degeaba. Conform legilor imprevizibilului, care ne guvernează viaţa zilnică, s-a dovedit că numai în cursul a două vizite, spre final, aveam să reuşesc s-o fac pe June să vorbească organizat despre trecut şi că de la bun început eu şi ea avuseserăm idei contradictorii despre ceea ce trebuia să constituie adevăratul subiect al schiţei mele biografice.

În punga de cumpărături pe care i-o aduceam, alături de fructele de litchi², proaspete, din piaţa Soho, de cerneala neagră Montblanc, de volumul din jurnalul lui Boswell pe 1762-1763, de cafeaua braziliană şi de o jumătate de duzină de tablete de ciocolată din cea mai scumpă, se afla şi carnetul meu de însemnări. Nici nu voia să audă de un magnetofon. Presupun că dorea să se ştie liberă să-l batjocorească după cum îi venea la gură pe Bernard, cel care îi stârnea, în egală măsură, dragostea şi iritarea. De obicei Bernard mă suna, când ştia că o vizitasem pe June. „Băiete dragă, în ce stare mentală ai găsit-o?“ Care va să zică, îl interesa să afle dacă adusese vorba despre el, şi în ce termeni. Cât despre mine, îmi convenea la rându-mi să nu stochez în birou zeci de cutii cu bandă de magnetofon, debordând de dovezile compromiţătoare ale flirturilor ocazionale în care se complăcuse June. Spre exemplu, cu mult înainte de a mi se înşuruba în cap ideea de a scrie o biografie, ea mă înmărmurise odată anunţând, cu o voce coborâtă brusc până la şoaptă, ca şi cum asta ar fi explicat toate imperfecţiunile soţului ei, că Bernard „poartă o mărime mică la penis“. Nu eram dispus să-i interpretez literal spusele. La data respectivă era supărată pe Bernard şi, în plus, eram convins că nici nu mai văzuse vreun alt penis vreodată. Ceea ce mă izbise fusese exprimarea ideii, sugerând că numai încăpăţânarea soţului îl împiedicase să comande o sculă mai voluminoasă de la furnizorii săi obişnuiţi din Jermyn Street. O asemenea remarcă putea fi stenografiată, încifrat, într-un carneţel. Pe bandă magnetică, ar fi fost o dovadă clară a trădării, deci ar fi trebuit păstrată într-un sertar încuiat.

Ca pentru a sublinia distanţa dintre ea şi „ceilalţi locatari“, odaia lui June se afla chiar la capătul coridorului. Apropiindu-mă, am încetinit pasul. Îmi venea greu să cred că o voi găsi acolo, în spatele unei uşi standard de placaj. Locul ce i se cuvenea era cel unde o văzusem prima oară, printre tufele de lavandă şi buxuşii proprietăţii ei, la hotarul cu natura sălbatică. Am ciocănit uşor, cu unghia, în uşă. Nu i-ar fi plăcut să cred că o surprinsesem moţăind. Prefera să fie descoperită înconjurată de cărţile ei. Am bătut ceva mai tare. S-a auzit o mişcare, un murmur, scârţâitul unor arcuri de somieră. A treia bătaie. O pauză, dregerea unui glas, încă o pauză, apoi m-a poftit să intru. Când am trecut pragul, tocmai se ridica în capul oaselor pe pat. M-a privit cu gura căscată, nerecunoscându-mă. Părul îi era o masă încâlcită. O dezgropasem dintr-un somn abisal, cufundat, la rândul lui, în boală. M-am gândit că ar fi bine s-o las să se adune, dar era prea târziu. În puţinele secunde necesare ca să mă apropii încet şi să pun jos punga, trebuia să-şi reconstituie întreaga existenţă, cine era şi unde se afla, cum şi de ce ajunsese în odăiţa asta cu pereţii albi. Abia după ce va dispune de toate informaţiile îşi va putea aminti de mine. Dincolo de fereastră, dornic să-i sufle, un castan sălbatic dădea de zor din ramuri. Poate că nu reuşea decât s-o zăpăcească şi mai abitir, fiindcă astăzi îşi venea în fire mult mai lent. Pe pat erau împrăştiate nişte cărţi şi câteva foi albe de hârtie. Vlăguită, a încercat să facă ordine, ca să câştige timp.

— June, sunt Jeremy. Te rog să mă ierţi, am ajuns mai devreme decât îmi propusesem.

Brusc, totul căpătă înţeles pentru ea, dar îşi mască înţelegerea cu o răbufnire neconvingătoare de arţag.

— Da, naiba s-o ia, sigur că tu eşti. Încercam să-mi aduc aminte ce dracu’ voiam să scriu.

Nici măcar nu se străduia să pară convingătoare. Vedeam amândoi că nu avea nimic de scris în mână.

— Poate ar fi mai bine să revin peste zece minute?

— Lasă prostiile. Oricum, am pierdut ideea. Tot era o idioţenie. Stai jos. Ce mi-ai adus? N-ai uitat de cerneală?

În vreme ce-mi trăgeam un scaun, şi-a permis să dea cale liberă zâmbetului pe care şi-l reprimase. Faţa i se încreţi complex, ca o amprentă digitală, când buzele întinse împinseră pe obraji linii paralele spiralate, care, încercuindu-i ochii, se extinseră, rotunde, şi spre tâmple, în mijlocul frunţii, trunchiul arborelui de riduri se adânci, devenind o brazdă.

Am scos la iveală cumpărăturile, iar ea le examină pe rând, cu câte o remarcă descriptivă sau o întrebare ce nu necesita răspuns.

— De ce-or fi elveţienii, dintre toate naţiile, cei mai pricepuţi la ciocolată? De unde Dumnezeu mi se trage pofta asta nemăsurată de litchi. Doar nu crezi că aş putea fi gravidă?

1. „Land Girls“ – detaşamente de femei înrolate voluntar pentru a presta diferite munci în sprijinul efortului de război, inclusiv în agricultură.

2. Fructe originare din China, sferice, cu coaja tare, miezul ca jeleul, dulce-acrişor, şi un singur sâmbure.