© 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6886-1

ISBN PDF: 978-973-46-6887-8

ISBN print: 978-973-46-6827-4

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Fresnel, cyran/Shutterstock.com

Foto autoare: © Ciprian Baston

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VIORICA RĂDUŢĂ debutează cu volumul de versuri Patimi după mine în 1998. Urmează: lipsa la psalmi (2000), Al 13-lea Iov (2003), Cînd amintirile, corpuri subtile (2007), Viaţa de apă de uscat (2008), Cam toţi murim (2010), Mama întreabă dacă stau pînă seara (2013), Cînd se duc în uitare (2015). Publică romanele Înainte de exod (1998), Irozi (2001), Hidrapulper (2007), În exod (2008), Mamamea moarte (2008), În două lumi (2013), Vremea Moroiului (2015) şi volumele de eseuri Graalul fără Graal (2002), Interpolări şi Interpolări (2007). Colaborări cu poezie, proză, cronici la diverse reviste literare din ţară.

Corneliu Coposu: „Pe harta românească a locurilor de martiraj, cred că Râmnicu Sărat se situează pe primul loc. Eu, care am cunoscut toate puşcăriile regimului comunist, pot să pun mâna pe inimă că închisoarea de la Râmnicu Sărat a fost cea mai dură. 32 de deţinuţi, din care nu au scăpat decât cinci, erau supravegheaţi de 60-70 de gardieni şi câteva sute de ofiţeri de miliţie şi securitate, care făceau experienţe pe cobaii politici. Râmnicu Sărat a depăşit prin duritate toate vestitele închisori, zarca de la Gherla, zarca de la Aiud, închisoarea tereziană de la Suceava. Râmnicu Sărat a fost cel mai oribil loc de detenţie pe care l-au inventat comuniştii“.

Mărturie din anul 1991

1. Nu se termină lumea la Nifon, începe filmul

Mihăiţă a simţit că şi aerul este mort. Ca în capelă, şi-a zis, în faţa asistentei, care se încheia la halat. Trebuie că vrea să mă zidească. Şi l-a prins o moleşeală ca plumbul. În salon totuşi neoanele făceau pânze mişcătoare atât pe tavan, cât şi pe peretele din faţă. Şi aici domneşte izolarea dacă m-au lăsat numai cu studentul. De ce-o fi amuţit? Ăştia vindecă după manual de tortură dacă te suprimă aşa, atârnat în tavan. Adevărat, umbrele celor doi se proiectau invers, cu braţele învineţite la încheieturi. Din perfuzii furtunurile veneau spre trupuri tot spânzurate, ca să vezi! Ce a trăit în urmă cu decenii este ca şi când ar fi ieri. Noroc că stă şi domnul Mihalache cu mine, îşi spune Mihăiţă, dacă tot a fost duşman al poporului şi a uneltit împotriva regimului. Aşa scrie în fişa aia de caracterizare. Îţi citesc pe faţă neputinţa, Mihăiţă, dar nu erai decât un adolescent de Râmnic, cum să vezi calvarul şi să-l poţi depăşi? Ei, dacă ai povesti mai rar, Mihalache, poate aş scăpa şi eu cu viaţă. Dar tu ai fost eliberat, Mihăiţă. Lupu a spus că tremură aşchia asta de când l-am ridicat. Miti Cişmigiu Leonte, locţiitorul, şi el că deţinutu’ e de Săpoca, tovarăşe Comandant. Afară era frig şi în frig Mihăiţă a mai fost lovit o dată. Cu Afumatu de faţă. Numai aşa, ca să nu treacă frica prea repede. Şi frigul. De atunci a început spânzuratul, care nu s-a oprit nici în noaptea de câţiva metri pătraţi la doamna Miron. S-a oprit pe frânghie, Mihăiţă. Doar pentru ea, eu am stat în timpul anchetei complet gol, era o formalitate. Era batjocură, Mihăiţă. Spuneau că pentru faptele noastre. Care, că ai jucat mingea până sub zidurile puşcăriei? Ei, libertatea asta a durat doar un sfert de oră. Nici din libertate nu scapi uşor, după cum se vede. Că te dezbracă de piele, cum ar fi, şi de ultima dorinţă. Ştiu, dar ultima s-a împlinit, a fost biletul de liberare. Aşa scria pe el, Republica Populară Română – Penitenciarul Râmnicu Sărat, Numitul Bratosin Mihai – fiul lui Natural şi al Stana – A fost depus ca condamnat de la… Semnalmentele posesorului – talie 1,85, corpolenţă medie fruntea mică nasul mare gura potriv. bărbie ascuţită culoarea faţă gălbejită – cul. părului castaniu-sprâncene stufoase-semne particulare se uită fix-drept – Ăsta sunt eu – pt. care s-a eliberat bilet… Comandant – semnătură indescifrabilă.

Şi în peretele din faţă s-a deschis, deodată, uşa la parterul închisorii din Râmnicu Sărat. Mihalache îl urma pe culoar. Era igrasie peste tot. Mai să zici că s-a făcut dreptate, Mihăiţă? Că unii ca Vişinoiu, la ordine de sus şi cu adaos de la el, cică şi-au făcut meseria. L-au băgat ei la zdup şi pe Lupu Vasile, dar asta e abureală. O să aşteptăm mult şi bine să se facă dreptate. Poate un pic. Şi culoarul s-a făcut deodată sală de judecată, şi camerele de filmat i-au luat, atunci, un cadru fostului Comandant, că ăsta e circ, facem turu’ închisorii, ce naiba facem? Vezi, Mihăiţă? Văd mai mulţi în robă. Chiar şi dintre ei aprobă circu’.

Din curtea interioară apare locţiitorul de Râmnicu Sărat. Ridurile îi înconjoară ca o plasă ochii pe pânză. Una şi la fereastră, din cauza vremii. Se uită în jur de parcă ar fi urmărit. Nu vede camerele video. Apare grăbit alt chip, mai tânăr, aproape de urechea lui Vişinoiu. Urechea s-a întors în fotografia de familie, acum cu şapca de blană învechită şi un balcon. În balcon papagalul îşi ţine gratiile ca să se strecoare printre ele câteva priviri care vizitează puşcăria. Zeghea! Ze-ghea! Fotografia papagalului e proiectată în prim-plan. Rulează scene cu vecinii lui Vişinoiu, dar şi cu câţiva trecători la intrarea şi în gangul blocului. Toţi aşteaptă. De la istorie? întreabă Mihăiţă. Nu cred că-i interesează. Vin şi reporterii. Mihăiţă îşi înfige privirea în geanta lui Vişinoiu, de rafie, cum are şi el una. Dar Vişinoiu răspunde ca la anchetă, că e a lu’ mă-ta. Unde am fost, eu am slujit ţara, mă! Trece cu fularul roşu pe mâini, privind numai înainte, din cătuşe. Nu mai are răbdare cu jurnaliştii şi înjură. Conturul pare să i se descompună în stradă. Numai că altă cameră video îl aduce cu mult timp în urmă, copil desculţ în ceas de seară. Umblă chiaburii pe cai şi tot ei au loc de cinste, nenorociţii! Habar n-aveţi, ce dracu’, ce-i asta, domne, de puneţi hoardele pe mine? După atâţia ani, nu m-a omorât partidu’ şi mă omorâţi voi, mă? Ce pui mâna, ce, se repede Vişinoiu la primul microfon care-i iese în cale.

Şi eu cred că nu e cazul de violenţe, Mihalache. Câtă răbdare îţi trebuie, Mihăiţă, să aştepţi ca mine, care am făcut greva foamei de atâtea ori? De fapt, am făcut eu şi moartea. A doua oară, în primul mormânt adevărat, a treia, în altul. Din cauza baionetei? A ruginit, Mihăiţă, dar în piept s-a cuibărit vântul de la Cotul Carpaţilor. Îmi e greu, mă sufoc mereu. Şi lui Vişinoiu îi este, îl vezi în sală? Cred că-i mai mult mirat după cum îşi roteşte privirea, Mihăiţă. Asta e şi declaraţia lui scrisă, nu dă alta. Aşa este, dar de vorbit? Zice că nu poate, că doreşte să fie evaluat psihiatric. Şi nu vreau să stau în salon cu el, nu mai sunt în obsedantul deceniu. Situaţia de fapt, zice moşul de a fost sârmă pe atunci, e că a respectat ordinele, auzi, Mihăiţă!? De unde să ştie el că erau legale sau ilegale, din memorii? Nu, Mihăiţă, dar nu eşti nevinovat dacă alţii sunt… Nu, dar superiorii l-au pus în situaţia asta. Ce faci, joci rolul apărării? Dacă e din oficiu şi face treaba de mântuială, mă tem că da. Şi atunci întreb, există prevederea că ordinul se execută? Există. Atunci? Atunci faptele s-au prescris. Atunci să răspundă Securitatea sau Ministerul. De ce nu Ştefania Giurumelea? O funcţionară? Măcar să fie chemată prin carte poştală. Nu mai e la modă, Mihăiţă. Da’ moartea cum o trimitea prin poştă? Comandantul semna, cu mâna lui. Şi coletul, dacă moartea era la pachet.

Vişinoiu, ieşit în mărime naturală pe peretele alb: În tot cazu’ venea organele de Securitate… nu se putea până nu venea… nu… se-ngropa până… era situaţia că mortu’ n-avea legături cu familia… nu-mi aduc aminte… io… comunicam să fie-ngropat… ei n-avea voie să-ntrebe cum îi cheamă… dosarele nu era cu ei… numa’ ce venea Securitatea… io… atâţia ani şi… mureau de la… cică nu au tratament… nici vorbă… mai era etatea… deci de vârstă.

…ia vântul cu el în faţă şi dispare, iar jurnalista zice că bătrânelul e hărţuit. Fata nu apare în cadru când i se aude replica în direct. Lumea din sală se uită la numerele de pe uşile deschise. Cineva spune că puşcăria asta mai stă în picioare datorită lor. Sunt rezistente. Altfel, în ele doar vizetele par cuminţi, aşa, închise. Aici nu trece timpul nici azi, Mihăiţă. Dar Mihăiţă vrea să le spună vizitatorilor să urce la etaj, acolo sunt numerele mari. De fapt, oameni. Se aude o ploaie mocănească, exact la timp să plece şi ultimii curioşi. Portarul îi conduce, cum ar fi cu morţii, la poartă. Afumatu latră la timpul lui. Se anunţă că şedinţa următoare e a doua zi. Mihăiţă îşi duce mâna la barbă. Vede cum se închide sala de judecată, mai ales aerul. Pereţii au în ei mirosul vechi de hoit, Mihalache. Şi de la produse alterate, Mihăiţă, puşcăria a fost depozit mult timp. O vrabie gângureşte la fereastră că vine şi ea mâine. Din oficiu, spune. A doua zi se face chiar în următoarea imagine, cu iasomia din curtea închisorii înflorită. Mihăiţă e luat prin surprindere. Intră cu toţii în interior. El se aşază chiar lângă Bătrân, care nu e decât Vişinoiu. Ce mai e nevoie de mine, e suficient dosaru’, i se adresează. Nu mă recunoaşte, îşi spune Mihăiţă şi se retrage.

Furtunul s-a desfăcut şi asistenta intră în film ca să-l pună la loc. Nu e nicio problemă, Mihăiţă, dar să nu ajungi în anexă dacă te mai smuceşti. Vişinoiu – că era şi un doctor… la Râmnicu Sărat, acolo… să vină Ştefania… ştie arhiva… şi înscrisuri… nu pot să vorbesc, nu… nu că n-aş vrea… nu că vreau să fac oareşce… da’ tata a murit… eu nu m-am născut… m-a înfiat o familie şi de la fântână până pe deal tot slugă şi slugă am fost şi în casă… nu fac io circ… şi am vorbit… m-au luat la armată şi eram om… făceam cursuri pe coli de hârtie velină… şi… şi un creion chimic.

La prezidiu apare o femeie cernită, aşază ciocănelul pe dosar: Doreşte domnu’ Vişinoiu să declare ceva, Domnu’ Vişinoiu nu doreşte, nu pot să vorbesc… am spus… ce am… nu am alte vorbe decât nu-i adevărat… asta e poziţia mea. Noi întrebăm dacă dumneavoastră doriţi să vă adresaţi martorilor. Eu pot, dar atunci nu erau… Nu atunci. Ar fi Ştefania de la Sfat. Nu se prezintă, e în spital. Da’ tot nu dau declaraţie… dau la alt termen… nu că nu vreau. Am înţeles, ne vedem pe 27. Pe 27 am oră la dentist. Domnul Vişinoiu hotărăşte. Domnu’ Vişinoiu nu… nu că nu viu, da’… Şi vă prezentaţi cu avocatul din oficiu! Io i-am zis fetei… era în robă… umblă la ferestre… ’s oblonite toate… ea că nu umblă nimenea.

Apare primul desen cu prezidiul şi femeia în picioare între două steaguri. Este şi privirea încordată a lui Vişinoiu, dedesubt. De la prezidiu nu se vede încruntarea, îşi spune Mihăiţă. Nu se vede dacă se înghesuie în colţ biroul Comandantului. O cameră de filmat redă mâna acuzatului, care se ridică şi atât. E doar o tergiversare, îşi spune Mihăiţă. Apare şi desenul cu Vişinoiu la birou. E mai tânăr. Prezent, spune Comandantul. Şi e înghesuit pe culoar, dă un pumn în microfon. Pe mă-ta, zice. Timpul trece pe lângă grup. De data asta pumnul înlemneşte în desen.

Pe perete nu apare nimic un timp. Mihăiţă întinde mâna liberă pe noptieră să ia un măr. Îl mănâncă absent. Mărul nu apare în film şi îi pare rău. E măr gutui. Ar trebui să fie şi liliacul mov de la fereastra doamnei Miron. Se uită la burniţa de afară. Moţăie. Deodată se trezeşte. Domnu’ Vişinoiu nu regretă? Nu… nu-s probe… respectam regulamentu’… nu… drepturile… nu eram de capu’ mieu… nu era puşcăria mea… poţi fi sigur. Domnul Vişinoiu ştie că era o Constituţie? Domnu’ Vişinoiu, răspunde Vişinoiu, ştie din 1948… nu pot fi vinovat… nu poate fi singur… era hotărâri… cum să intervină… am nume… gardieni… poliţişti… ce era să facă Vişinoiu? Vă e cunoscută lista lor? Sigur, dacă mi-a dat-o cineva… lucrează în arhiva MAI… de acolo de unde lucrează fata. Cine? Cine a scris? Domnu’ Vişinoiu, cunoaşteţi pe Lupu Vasile? Mă gândesc. Gândiţi-vă acum. Nu. Nu l-aţi cunoscut? Nu pot să vorbesc… nu am… de unde. Pe doctorul… Nu cunosc… de unde-i luaţi? Numele sunt pe listă. Aşa e, am uitat… nu ştiu. Perieţeanu? Nu ştiu, a murit? Radu Bucura? Da… aproape… a fost demult… nu spun nimic. Dobrin Ghizuran? Nu. Zamfir Ionică? Da, parcă… nu-l reţin. Alte nume se dau, pe rând, pe ecranul din sală. Vişinoiu le citeşte tare şi pune cu efort semnul întrebării. Nu pot… a trecut ani… n-am mai scris… Dar numele Miti Cişmigiu Leonte vă e cunoscut? Normal, era mâna dreaptă… nu ţin bine minte.

Cineva stinge şi aprinde neoanele pe hol. Iar o să se mişte lumea, îşi spune Mihăiţă. Şi ei spun că asta e doar proiecţie! Urmăreşte atent cum salcâmii înfloresc chiar atunci pe perete. Ca la microscop! Apar şi câteva imagini din curtea puşcăriei. Pavilionul stă într-o parte, dar celularul e tribunal şi Mihăiţă se aşază mai bine să vadă urmarea. Vişinoiu trece la biroul lui în cămaşă cu mânecă scurtă. Prezidiul este mai sus. Judecătoarea apare, din nou cernită. Din cauza ei lui Mihăiţă i se pare că se află la înmormântare. Şi martora: Nu pot confirma cu certitudine, fratele meu a stat mai mult la izolator, doamnă judecător. Cu replica asta femeia s-a retras. Mihăiţă se duce în spatele lui Vişinoiu. După cum e îndoit, nu mai are destule zile pentru condamnare, îşi zice. Ce mă interesează, tocmai spunea acuzatul… nu mă interesează. E mutat în faţa ecranului din sală, adus pentru altă proiecţie. Mihăiţă se bucură că nu mai e în salonul de lângă asistente. Ce bine, dau şi alt film! Domnu’ Vişinoiu vede de acolo? întreabă judecătoarea. Domnu’ nu e interesat, răspunde Vişinoiu. Pe ecran apare o cruce de marmură, încadrată. Parcă scrie, cu încetinitorul: Aici odihnesc osemintele lui Mihalache. Vişinoiu că n-am nimic de raportat… nu recunosc… l-am dus… a fost ordin… Nicolski… l-am luat de la Râmnic… da… eram şef la Giurgiu. La Miliţie, madamă! Ai grijă unde eşti şi răspunde la întrebări. Nu… nu pot. Unde sunt osemintele? La Topoloveni… a fost de la structuri… de la Direcţie… nu că eram cineva… eram şef de Miliţie… normal… am fost Comandant… normal… nu dau declaraţie. Şi înţepeneşte timp de câteva cadre. Sunt ce sunt, spune, ce vreţi? Pe ecran apare: Sunt ce sunt. Mi-am făcut treaba… de ce… c-am deranjat nişte deţinuţi?

Desenul următor este fără martori. Se vede, apoi, interiorul puşcăriei, cu pereţi jupuiţi şi ameninţători. Pe culoar trece o găină, care se trezeşte singură şi o ia înapoi. Paznicul se scuză. De obicei nu avem vizitatori până la 10 şi mai sunt alimente expirate prin colţuri, ştiţi dumneavoastră. Şedinţa reîncepe, Mihăiţă aude foşnetul hârtiilor din dosar. Doctorul stătea în faţa patului şi îl privea. Îl privea ca pentru prima dată şi asistenta. Apoi, că e din ce în ce mai neliniştit, domnule doctor, nu-şi mai face efectul nici medicaţia. Dubleaz-o! Daaa? Să nu-l adoarmă de tot. Eu răspund. Şi trece la student. Dumneata? Vorbeşte mereu de unu’, Mihalache, domn’ doctor. De cine? De oseminte. Au, ce faci, voiam să-ţi fac externarea şi vii cu aiureli? Nu sunt aiureli, doar e la un pas de mine. Cine? Mihalache. Bine, vedem mâine cum te simţi. Nu eu, domnule doctor, Mihăiţă. Asistenta îi face semn, din spatele medicului, să tacă. Salonul rămâne în lumina chioară a neoanelor. La fereastră, ceaţa pune hârtie creponată.

Noaptea a stat mai mult pe ziduri. Mihăiţă a crezut că din cauza neoanelor, dar tocmai ele făceau peretele viu. Proiectau lumini şi umbre care săpau în zilele de izolare din celulele deschise. Diaconescu bătea mereu în perete, vorbea Vişinoiu unui apropiat. Cu Mihalache nu o dată am discutat cu el, da’ n-a vrut şi l-am îngropat şi dezgropat. Erau şi alţii scoşi din întuneric. Numai Pogoneanu, că veţi răspunde pentru toate. Şi ce… moartea vine aşa de încet… ce? Vişinoiu se ridică în picioare. Reverul hainei e îndoit. De ce sunt singur aicea, am fost sute. Să se lămurească! Să răspunză toţi! N-am nimic împotrivă. Tot am făcut la ordin, criminalilor!

Pe ecranul din sala de judecată apare seara. E chiar deshumarea lui Mihalache. Un şanţ proaspăt săpat în marginea cimitirului. Ia uite, Şcoala Ajutătoare a rămas în picioare! Mai rău e de puşcărie acuma! Vişinoiu rămâne singur cu groapa. Şi singurătatea nu are înlocuitori. Se uită în ea ca în puşcărie. Aoleo, se macină, cărămidă cu cărămidă! E fără suflet? Ca morţii! Da… nu… nu crede… da… era ploaie afară… nu răspunz… nu… am hârtia la mine… am aplicat hotărârile… nicio rudă… să nu fie ziua în care m-am născut… De ce-a murit? De moarte bună, doamnă. Fără aprobare? se aude întrebarea din off. Nu… da… cerea fără sare… ce vorbiţi… nicio minte nu poate aşa ceva… ce… am primit dosaru’, săracu’ Mihalache, n-a avut zilele la el!

Spinarea lui Vişinoiu, îndoită. Se uita la proiecţia de pe ecranul din faţă. Acolo e mai tânăr, Comandant! Ce dau ăştia e scamatorii. Nu mă interesează! Domnu’ Vişinoiu recunoaşte groapa comună? Nu, nu, îi îngropa individual, doamnă judecător, nu murea în comun. Nu? Da… nu ştiu… nu-mi amintesc în fiecare zi… eu toată viaţa…

Mihăiţă simte mâna asistentei la încheietura mâinii. Îi ia pulsul? E bine azi, domnule doctor. Continuăm tratamentul, spune doctorul, grăbit să prindă maşina de Buzău. Se aude când coboară scările pe cealaltă parte a pavilionului. Iar o să fie sâmbăta şi duminica doar asistenta pe salon. Afară nu mai plouă. Respiraţia studentului e un şuierat. Mihăiţă se roteşte să-l vadă. Faţă de şobolan, îşi spune. Şobolanul salută şi îl urmăreşte, la rândul lui, cu privirea. Pe peretele din faţă apare deodată un desen cu o bucată din sala tribunalului. Se vede uşa de intrare exact din spatele judecătoarei. Intră o văduvă, după port. Vişinoiu e la locul lui, bătrân din cauză că seamănă cu vrabia îngheţată de la fereastră. Iar vii aşa? o întreabă. A spus că nu poate să se prezinte, domnule Vişinoiu. Deci renunţăm la martor, spune Vişinoiu. Deci te-ai dus la Jilava, acolo e arhiva. Acolo nu se intră. Dacă e Direcţia, cum să intre care cum vrea, domne? Atunci plec. Încruntarea rămâne pe locul lui Vişinoiu, singură. Din greşeală se uită la văduva martor. Parcă e foamea! Tresare. Da’ nu mă interesează, e a lu’ Pogoneanu sau Arnăutu. Sau Borcea? Oho, nebuni, numai nişte nebuni ca ei… ordinu’ e ordin. Se opreşte din gând. Îşi duce mâinile la spate. În locul încruntării, un zâmbet îngheţat. Mihăiţă vrea să-l smulgă şi trage perfuzia. Baioneta, spune, baioneta! E noapte, Mihăiţă, stai liniştit, îi strigă studentul. E în film? Nu e niciun film, nu se mai filmează, Mihăiţă. Nu, că s-a întrerupt. Sunt camerele video, Mihăiţă.

Studentu’ nu vede, îşi spune Mihăiţă cel sărac cu duhul. Nu vede tribunalul de pe cheiul Dâmboviţei. Frunze moarte pe pod. Un sloi de gheaţă i se înfige în piept. Vrea să-l tragă afară. Se făcea coşciug… cu doi cai la căruţă, aude dintr-odată vocea lui Vişinoiu. Priveşte peretele. Vişinoiu că de ce e cearşafurile ude, ce-ţi permiţi faţă de Dumnezeu, mă? Ia mâna! Mâna e grea. Şi dantura lui Vişinoiu fără dinţi! Te trimit jos, la laborator! Să vezi tu instrumente acolo! Astea slujesc pe Dumnezeu, bă! Io îs ăla. Nuuuu, se zbătea Mihăiţă, nuuu! Noaptea de sâmbătă spre duminică era aproape pustie. Studentul lăsase cearşaful mototolit pe pat. Noaptea avea să pătrundă adânc în Mihăiţă. N-a reuşit s-o scoată, deşi a luptat. Nu visez, şi-a spus, cu studentul deasupra. Îi pârâiau oasele. Doamne! Schimbat la chip, studentul repeta: În numele tatălui, în numele tatălui! Şi Mihăiţă au, rămân în film aşa, cu cleştele în gât. Şi întinde mâinile spre Sfinţii din zid, săpaţi în rugăciune. N-a mai fost timp pentru vreo părere de rău. Asistenta de gardă a notat dimineaţa în registru decesul pacientului Bratosin Mihai. Din motivele cunoscute pentru sindrom confuziv. Au, uitase detenţie! Şi a trecut-o pe hârtie. Care toate le ştie, şi-a spus.

2. Zi de septembrie 1961

Când Mihăiţă a fost împins din gura puşcăriei pe Independenţei, era chircit ca o rugăciune. Cu gura câinelui Afumatu în ea. De fapt, umbra lui. La înălţimea de 1,85, purtând umflătura de oase pe spate, aşa arăta. Cine Dumnezeu o făcuse să crească acolo? De pe prispa casei de vizavi, coana Mărioara, nu, că e cruce. Copiii Fânaru, abia sosiţi din Modreni în gazdă, nu au spus nimic uitându-se la ziduri. S-au uitat aşa două săptămâni, cât au stat pe prispă cu foarfecele ruginit în pântece. Foamea n-a trecut nici cu magiunul adus mai târziu în casa de pe dig, dincolo de podul nemţesc. Şi dacă Mihăiţă a luat-o pe Independenţei, la câţiva metri de colţul străzii Horia cu Modestiei, şi mai încolo, pe dâmbul spre primărie, a fost o întâmplare. Abia când a intrat în Parcul central „9 Luni“, privind înapoi, Comandantul s-a încruntat la el. S-ar fi încruntat şi la fotograf, dar în 1961 nu exista unul care să se deplaseze pe Strada Independenţei. Mai ales până la poarta înaltă, printre stinghiile căreia ar fi zărit, mai în spate, clădirea cu etaj a puşcăriei. Există un fotograf, acum, amator de antichităţi. El caută secolul al XIX-lea, dar abia în 1961 Mihăiţă fusese împins cu zeghe cu tot afară din mormânt. Pentru asemenea faptă rămâne martoră coana Mărioara, în casa de peste drum, dacă ar mai arunca o privire din ghergheful cu trandafiri. Fusese învăţată doar cu încruntarea şi gura pungă ale Comandantului, nu cu umbra aia de om. Mai ales aşa, muşcată de vântul Bărăganului. O arsură plină de nisip, ptiu! Mihăiţă mergea pe lângă ziduri, îmbătrânit deodată. E tot un mormânt şi în ochii Comandantului, îşi spunea, încercând să se scuture de greutate. Trebuie că lanţurile de la picioare îl ţineau pe dinăuntru. O clipă, de parcă noaptea pândea ziua, iar ziua pândea noaptea să nu respire, o linişte de cimitir a blocat strada puşcăriei. Nopţile reci îi stăteau pe spate, aşa cum se uita la Spitalul Mare din Râmnic. Mihăiţă – că nici nu e zi, nici nu e noapte în oraşu’ castanilor. Coana Mărioara – da’ sărac cu duhu’ mai ie! Mihăiţă – că nu vedeţi apusu’ pe dig? Ea – că nu mai vine potopu’. Movul stătea peste cimitir când fotograful se tăia în lumina din vitrina atelierului, pe Strada Mare. Nu bănuia că aşa va fi răsăritul peste decenii. Îşi înfipsese călcâiele în inima oraşului cu mult înainte ca tăcerea să se instaleze la capătul Independenţei. Tăcerea străjuia şi cimitirul, şi calea ferată până la pod, apoi se arunca dincolo. Dincolo era Fabrica de Ţigarete. Avea să dea Carpaţii şi Mărăşeştii de la chioşcul autogării în toată ţara. Păcat că nu mai era Spânu, cel care făcuse Primul Război Mondial, la chioşcul de vândut tutun cu multe tejghele. Apăreau zilnic, ca într-o ilustrată netrimisă la timp însă, Mantea şi sifonăria lui.

La 1961, mormântul cel mai adânc şi cu sertare zăcea între zidurile închisorii. În clădirea centrală, parter şi etaj, putrezea cu vise şi amintiri, îngropate în celule complet izolate. Mihăiţă văzuse în privirile condamnaţilor drumul din urmă. Ca pielea uscată de vânt, Dumnezeule! Apoi, paşii de la pat la tinetă, singuri şi în somn, îi face fiecare cu mormântul în spate, să ştiţi voi. Mihăiţă îşi scotea haina în faţa cinematografului când un fotograf l-a pus pe sticla aparatului cu sarea aia luminată în jur. Se vedeau Dealurile Toplicenilor. Prea clar nu se ştie însă dacă Mihăiţă cel sărac cu duhul ţinea amintirile şi visele deţinuţilor în el în momentul fotografiei. Sunt într-un sloi de gheaţă vara şi iarna, spunea pentru sine din înălţimea lui. Tocmai se afla sub firma Cinematografului Progresul, lângă un afiş cu tancuri ruseşti. Nu era singur. În el stătea o tăcere mai mare decât închisoarea. Cu pereţii groşi, până la Şcoala Ajutătoare, să ştiţi! Femeia cu basmaua legată la spate nu-l auzea. Ţineau şi gândurile, adaugă duhul de poartă nebunul oraşului ca pe o hartă veche. Că se schimbă numele străzilor de nu mai ştii pe unde mergi, spuse. Numai fotograful anilor ’70, cu atelierul pe Strada Mare, vede în Mihăiţă un om care-şi ţine greutatea cu el. Acum, duhul înaintează spre linia plopilor, ocolind faţa podului dinspre Topliceni, să o ia, din nou, de la capăt. Podul fusese făcut de nemţi ca să treacă armata şi să ocupe odată Râmnicul. Nu a durat mult şi ofiţerii aveau să se fotografieze şi pe peronul gării, cu o plăcuţă dedesubt, pe care scria Ausgang, la trenul care staţiona pe linia I. S-a întâmplat ca o ilustrată să fie chiar trecerea soldaţilor pe podul abia construit. Era o zi de decembrie 1916 şi Sfânta Parascheva a privit cum crivăţul usca uniformele de la un cap la altul al podului. Spulbera şi nisipul brăzdat de căruţe din partea Bălţaţilor. Şoseaua spre Focşani stătea mai dreaptă decât militarii. Mărşăluiau în oboseala zilei, inaugurând podul. N-a fost în zadar, pentru că memoria fotografiei s-a păstrat în câteva cărţi poştale trimise de nemţi din spitalul de campanie. Şi memoria nu stă pe loc, se mai şi întoarce. Spitalul fusese instalat în vechea gară, proiectată de Anghel Saligny, în timp fermă agricolă a liceului de profil. Doar aşa rezistă şi în privirea lui Mihăiţă. Numai mausoleul ridicat de nemţi în cinstea celor căzuţi în Bătălia de Crăciun din decembrie 1916 nu mai există. A fost dus în pereţii Căminului Cultural. O căptuşeală. I se spune Teatru şi stă ca un pietroi uriaş în spatele lui Vlahuţă, bustul. Aşa, linia Furu Mare – Racoviţeni – Râmnicu Sărat – Viziru este doar pentru istorici.

După ce priveşte podul din dreptul Sfintei Parascheva, Mihăiţă o ia din capul Centrului până la colţul lui Carol cu Vladimirescu. Acum era deja amiază. Se uitase pe îndelete la afişele cinematografului, la farmacia cu naftalină în aer, oprindu-se chiar la vitrinele cu pălării. Voia şi el una. Aşa s-ar fi simţit om, dar o luă mai departe, printre hainele atârnate afară şi manechinele îmbrăcate în ace de la prima oră a dimineţii. Stătea mintea lui, ruşinată, în faţa tipografiei de la stradă. Înăuntru, ghilotina pentru anunţuri şi fără niciun ziar local murea odată cu gândul privitorului, împins pe scările din spate. Şi scările, dar mai ales balcoanele duceau undeva în asfinţit. Duceau şi pieile curelarului, şi strigătul geamgiilor, şi ceasurile mecanice sau capetele lipite în fotografii de nuntă. Magazine cu două sau un singur etaj, toate cu balcoane, câteva turnate, altele forjate, aruncau o privire spre Grădina Publică. Apoi venea clădirea Băncii Naţionale, pusă pe tabla oraşului ca o tură de şah. Cu faţa la Teatru, tăiat cu toporul pe margini, pe laterală, pe faţadă, duhul lui Mihăiţă nu se putea abţine să nu se lungească. Era clipa ca o trăsură împinsă către intrarea Sfatului, acum Consiliul Popular. Acolo trăsurile, costumele şi armăsarii Lupeştilor mai ţintuiau locul pentru cine avea o clipă de răgaz să aştepte timpul, care venea din urmă. Cine se sprijinea de amintiri ca de statuia lui Vlahuţă, malul Râmnicul îi acoperea vederea mai încolo, spre capătul străzii Eminescu. Şi asta mai ales că un fotograf cam greoi aşezase trepiedul şi la Prefectură, şi pe trotuarul din faţa Casei Armatei. Movul răsărise pe creasta malurilor, pline de gloanţe, din fundal. Fotograful n-a mai avut timp să se întrebe de ce este oraşul atât de obosit. Ziua de septembrie, cu castanii căutând la gara Saligny, dar şi la trepied, trecea, oricum, prin timp. O aşa cătare, cu fotograful apărut în Râmnicul de altădată, odată cu Carol I, i-a lăsat în mirare şi pe copiii de la 1961. Nu s-au mai grăbit să urce în spatele trăsurii lui Carabelea pentru a vedea oraşul din mersul cailor. Parcă le umplea şi lor chipul adevărata scamatorie a trepiedului, dar şi mâinile de firmă bucureşteană ale maestrului. Abia coborâse din trăsură. Mâinile au rămas pe locul neatins de timp în clipa developării. Doar castanii umbreau pavajul cu piatră cubică pe alocuri, de păreau şi ei, şi ele amintiri. Dacă orice fotografie ar ajunge în zilele noastre carte poştală, tinerii de azi, cu aparatul de fotografiat atârnat la gât, ar înţelege cum cade lumina şi peste fosta Şcoală de Băieţi. Atunci soarele a mai aruncat o privire spre clădirea din faţa camerei. Era Prefectura. Exact când mintea fotografului a măsurat locul dintr-o privire. A ridicat capacul cutiei, apoi pânza, mai închisă decât nemişcarea acelei înserări. Şi ea grăbită să intre în aparat odată cu roţile trăsurii, scuarul şi clădirea din fundal, dar mai ales cu lentoarea unui bărbat necunoscut. Purta pălărie şi cămaşă albă, intrat în cadru asemenea unui trecut cunoscut numai de el însuşi. Se pare că toţi şi toate au privit la dunga de lumină, iute ajunsă în trăsură în acelaşi minut cu bătrânul fotograf, ca să apuce, la o sută de metri, ultima ilustrată a zilei. Fântâna arteziană din faţa Şcolii de Băieţi nr. 3 a ţâşnit deodată, gata să spună că nu avea să reziste până în 1961. Totuşi, Fânaru Ilinca, trăgând aer în piept, intra chiar atunci pe poarta de fier, grea ca şi gardul. Fotograful a ascuns că tocmai gardul este lucrul cel mai rezistent dintre toate cele aşezate la răscruce. În clipa următoare, dincolo de aburul cailor Lupescu, mereu şapte, castanii au înghiţit ultima fărâmă de apus, burduful şi ochiul de firmă bucureşteană. Omul trebuia să prindă trenul de Bucuresci, cum stă scris pe capacele vechi de canalizare, intrate odată cu străzile dinspre Curtea Domnească în alt aparat. Locul era mai aproape de viaţa de zi cu zi a fotografului. La vreo doi ani de la intrarea complet anonimă a Ilincăi Fânaru în incinta şcolii, clădirea a fost înglobată în Liceul „Al. Vlahuţă“. Fostul Gimnaziu „Vasile Boerescu“, la un moment dat „Regele Ferdinand“, devenise liceu teoretic. Înghiţise şi distanţa până la Şcoala nr 3. În ce priveşte statuia din bronz a poetului, care avea să-şi vadă România pitorească la toate bibliotecile şi în toate manualele şcolare, aceasta s-a uitat cum vin, în sfârşit, ploile cele mari. Veneau ele şi ciorile dinspre dig peste stofele din halele de sus, de la Confecţii. Ploile n-au ţinut mult, dar ciorile au invadat Grădina Publică. Erau sătule de cuiburile din salcâmii Gării Saligny, din haltele Voetin şi Sihlea, un sat luat de pustiu, în cele din urmă. Alte şiruri de ciori aşteptau în salcâmi dimineaţa, iar în plopi apusul şi mărginimea Râmnicului. Gugeşti, cu fabrica de lemn întinsă până la Internat, pe de o parte, Joiţa, Bobocu şi vama Buzău, dată cu verde-crud, de cealaltă. Dar mai sunt gheare de păsări şi pe firele de telegraf spre Topliceni, cum sunt şi picioarele băgate în nisip pe locul cărămidarilor. Treci podul spre Oreavu, odată cu secunda din ferestrele trenului, şi pulpele navetiştilor intră în pulpele femeilor, adormite până la barieră. Pentru cine face şi drumul de dincolo, spre Balta Albă, are în ochi câte o apă, care nu se ştie cum îi vine în ochi. Ea bucură şesul, pe care îl duce înainte şi înapoi, fără să-i dea de capăt cineva. O aşa plutire aduce relaxare mai ales omului de câmpie. Pentru munteni e o senzaţie de greaţă, fiindcă nu au ca reper decât cumpăna, o distanţă căzută într-o parte şi ea.

3. Memento

Cum la Curbura Carpaţilor bătea aproape neîntrerupt vântul, Râmnicul a pus cărămidă cu cărămidă, fiecare generaţie să fie ceea ce am fost şi încă ceva pe deasupra. Nimeni nu se gândea la aceste cuvinte mari în 1901, când puşcăria nouă, după model străin, intra în zilele oraşului cu vizita lui Carol I. Adevărat, Râmnicul trecea drept judeţ, cu sarea albindu-i marginile ca să vadă şi regele, în lumina răspândită pe faţa apei, bătălia lui Ştefan cu Radu cel Frumos. Râul de hotar şi o piatră de fundaţie intraseră atunci în biserica din piatră, dar regele nu le-a mai găsit la 1901. A aflat, în schimb, Râmnicul pe harta unor cartografi străini, cu anul 1601, şi pe Simion Movilă, sprijinit de zid. În acelaşi apus, care a stat o clipă chiar pe capul fotografului de Bucuresci, regele a urmat răcoarea din jurul pavilionului închisorii. Şi era ca o zare greu de atins, doar că se întâmpla în octombrie, 3-16. Data intra în Monitorul Oficial, ca şi Râmnicul. Păcat că francezul de Bernhardt-Moorys nu-şi deschisese încă atelierul în Centru. Oricum, nu prea scotea el cutia pe străzi. De ajuns că, de sub vălul negru uşor încreţit, i-a privit în ochi pe mulţi dintre cei care ţineau greu timpul într-un spaţiu strâmt, cu peretele atelierului în spate. Doar lumina soarelui ce încălzea o familie, un copil sau pe unul dintre râmnicenii care aveau şi ziua următoare în el. Ar fi meritat o ilustrată, cu fasonul fotografului şi menţiunea Râmnic, şi gestul lui Carol I din curtea închisorii. Chiar atunci, umbrele vărgate apropiau apusul de însoţitorii săi, fraţii Lupescu şi prim-ministrul, aşa încât însuşi corpul regal a simţit viitoarea tăcere în ziduri. Era acea răcoare ca o groapă săpată de curând. Carol I a făcut un gest de respingere a ilustratei, gest care nu s-a dus în burduful unui aparat de fotografiat, ci în graţierea pe loc a trei încarceraţi. Ecoul vorbelor rostite în curtea noii puşcării a stat în picioare şi la plimbarea de a doua zi, în cercul din curte. Doar atunci apusul s-a întins pe feţele deţinuţilor. Apărarea cu ziduri şi instalaţii de securitate avea să vină spre mijlocul secolului XX, odată cu evadaţii. Dacă evadaţi erau cei trecuţi prin pădurea, nedemnă de aducere aminte, Tâncăbeşti. Acolo li s-au acoperit gropile cu toată uscăciunea adunată din frunze în anul negru, de secetă severă. Atunci se spune că ar fi pornit loviturile cu prima grămăjoară de oase şi carne pe culoarul de la parter al închisorii. Ca să nu ajungă până aici vreo stafie de carpen din codrul Tâncăbeştilor. A fost nevoie de doi deţinuţi de drept comun să care cârpa de om, aşa mărunţită, la câmp, în porumbul cu foile răsfrânte şi cocenii necrescuţi. Trebuia însă ca puşcăriaşii politici să mai aştepte alte lovituri, din jumătate în jumătate de oră, cu găleţile de apă aruncate peste ei. Se pare că însuşi diavolul urmărea statul lor în picioare, dacă şi rugăciunea se înconjura de întuneric, la fel ca trupul condamnatului. Doar furtunul băgat pe gât era una cu marginea crucilor de la Eternitatea.

Cimitirul începea însă ceva mai departe de gardul plin de elevi de la Ajutătoare. Şi de privirea Ilincăi. Fata văzuse doar o singură dată, în cele două săptămâni la cocoana asta de Mărioara, frigul din uitătura lui Vişinoiu. Nu ştia cine este insul jumătate civil, jumătate în uniformă. Mai ales că încruntarea nu putea fi îngropată. Nici pentru Mihăiţă. Dacă ar fi putut s-o revadă la Comandantul încovoiat de ani şi cu o gură ca timpul, nu s-ar fi dus viaţa asta de provincie atât de încet. E drept, nici pentru Mihăiţă bătrânul făcut covrig peste ani nu mai părea taurele de Vişinoiu, cu baioneta în ochi şi faţa de topor, gata să lovească până şi morţii. Că tot erau în gura lui, dar mai ales în gând. Nu şi la gazdă, care şi-l aminteşte om. Dacă fotograful din centru, Hansa, mult după Bernhardt-Moorys sau Pardos, i-ar fi făcut o ilustrată, cum o făcuse cu mulţi de pe Valea Râmnicului, şi-ar fi dat seama că purta zidurile în el. Şi asta conştient, mai ales la vremurile de apoi, când clădirea puşcăriei şi a paznicilor se măcina. Păcat, ar zice un Vişinoiu încărcat de ani în sala de tribunal, unde ochii s-ar duce direct după smucitura braţului. Nu şi după imaginea de mai târziu a puşcăriei, plină de bălării, cu cărămida muşcată de vreme. Iute din fire, fostul Comandant ar porni şi spre microfonul jurnalistului – care se umflă la mine, panaramă ce eşti!? Niciun fotograf nu şi-ar fi imaginat că braţul fulgera o dată şi încă o dată, spre grămăjoara de carne din ’61. Legaţi-l, bă, neisprăviţilor, că vă trimit fără pâslari la subsol! Lupu şi Zamfir şi Aramă şi Ghizuran şi Perieţeanu şi Miti lovesc lanţurile omului împrăştiat pe ciment. Ordin! Omul căzut călătorea la distanţă, era şi preot, dar durerea îi urca din glezne la genunchi, de la genunchi la umăr. Numai zeghea nu simte nimic, îşi zice, obosit de vedenie, Mihăiţă. Dar paznicii dau cu ciocanele în cătuşele de la picioare. Pisaţi-l, urla Comandantul, faceţi terci din el! Locţiitorul Miti Cişmigiu Leonte, înfipt pe călcâie ca un adevărat soldat al patriei, sare pe trupul omului răscolit de schije. Şi i s-a părut tot lui Mihăiţă că recunoaşte nările fremătând printre nările gardienilor când insul spurcă faţa jupuită a duşmanului. Faţa cu ochii ăia nemişcaţi, nasul ca o lipitoare de carne, terciuiala care tot mai respiră, futu-i paştele! Na, mai trage aer în cur acuma! Mihăiţă cel sărac cu duhul se uită, apoi, la mâinile Comandantului. Uite cum merg pe gâtul înspăimântat de cap al deţinutului! Se grăbeşte să-l mângâie? Dar, cu o lovitură de stânga, Încruntatul îi trage scoarţa cu sânge de pe faţă. Încleştarea ţine mai mult decât înjurătura, Dumnezeu’ mamii lor şi dumnezeu’ dumnezeilor lor de criminali şi satane! Trupul de jos gemea. Cu încleştare cu tot. Umbra unei puşti o ia pe braţele şi pe picioarele frânte, Crapă, stafie, spunea ofiţerul. Şi sare de pe spinarea vitei ăsteia, Pasca mă-tii de criminal, că nici calu’ de-ar fi nu te mai rupe, nenorocitule! Nici ferăstrău’, ho, că nu mai respiră! Şi celălalt ofiţer, Lupu, se opreşte pentru o clipă, înfipt cu măciuca în mort, fir-ar dracii ai dracului! Zic să-l înfăşurăm, Comandante, în rogojină, pe urmă trimitem oameni să-l verse la câmp. Vişinoiu sare de pe scama asta, scuipând pe ciment, îşi pune la loc smucitura şi braţul, mai loveşte cu botul cizmei în hoit. Stai cuminte, banditule, nici moartea nu te linişteşte, futu-i să-ţi fut de criminal! În cele din urmă se uită cu rugina din ochi la uşa întredeschisă pe culoar, Cine mă-sa a lăsat-o aşa? Mihăiţă se trage din timpul ăsta, Dacă mă vede? Numai Lupu, Ordonaţi, tovarăşe Comandant! Şi începe el însuşi să îndese trupul plesnit pe toate încheieturile într-un sac, caută înapoi la Vişinoiu. Mai bine îl scoatem aşa, spune, facem 15 minute până la marginea câmpului, îl lăsăm acolo, mai scăpăm şi oraşu’ de ciori. Oamenii or să fie mulţumiţi, o să vedeţi.

4. Fugă în duh şi faţa babei Lina

Între timp, Mihăiţă se uita la cerul Râmnicului din 1961. E la fel!? Nu vedea pe lungimea străzii faţada gării. Duhul are să apuce şi el asfinţitul, îşi spune. Se ridică de pe bancă şi o ia la fugă, de data asta pe partea Spitalului, ca să scape de braţul Comandantului. Nu şi de groapa de sub noapte. Că deasupra stăteau supraveghetorii. Nu toţi. Mai mult nou-veniţii de prin sate. Cei 32 sau 35 de deţinuţi trebuiau supravegheaţi. De 60-70 de gardieni şi de alte câteva zeci de ofiţeri de miliţie şi securitate, Mihăiţă? Aşa era ordinu’. Era şi să facă experienţe pe deţinuţi? Mihăiţă se apropie de ghereta portarului de la Spital. Stăpânea încă umbra castanilor. Vor trece decenii ca să se simtă în oase mormintele de care se umple oraşul pe margine şi pe dinăuntru, îşi spune. Ca şi închisoarea, atât de modernă la început de secol. Dacă ar exista fotografii din interiorul de atunci, l-ar mulţumi pe Vişinoiu. Proptit în feţele din jur ca într-o cameră obscură, cele două coridoare, cu uşile de o parte şi de alta, îl fac stăpân. Şi subalternii îi simt încruntarea, pe care se tem s-o privească. Faţa lui de lopată, baros, săpăligă vine peste chipul lui Mihăiţă. Şi duhul, lipit de corp ca să nu fie zărit, se uita în privirile deţinuţilor ca la a doua moarte. Era îmbrăcată în costumul şi cravata Comandantului, care nu făcea decât să execute ordinele, Nu… nu am fost voluntar, superiorii m-au trimis la Râmnic. Ce, hotăram io? Tocmai se gândea la sat, cu aceeaşi privire din fotografia de familie. De acolo se uita la sala de tribunal cu mirare. Aha, se face dreptate, crede Mihăiţă, din mersul de sub castanii umbroşi. Unde sunt gardienii, unde e secretara, ea ştie adevărul, îl aude pe Vişinoiu. Nu vine să dea mărturie, putoarea! Mihăiţă se uită cum s-au înmulţit casele pe o parte şi pe alta a bulevardului. Auzi, unde sunt gardienii?! Unde să fie? Mulţi şi-au construit case pe Matei Basarab, pe Amurgului, Fundătura Caisului, Brâncoveanu, Domneasca, Păcii, Drăgăicii? Şi pe toată harta străzilor Râmnicului, care ţine loc de faţă de masă pe biroul secretarei Giurumelea. Erau case cu trandafiri la poartă, ca la închisoare. Dar numai nebunul de Mihăiţă trăgea mormântul ăsta prin oraş la începutul anului şcolar 1961. Pentru ceilalţi, puşcăria însemna doar nişte ziduri la capătul Independenţei. Atât. Când Mihăiţă dispăruse de pe străzi, râmnicenii, învăţaţi cu cerul dus de nebun pe o latură a digului, s-au neliniştit. Se uscase amiaza, se uscase şi apa. Tăcerea zidurilor îi apăsa. Nu-i treaba lor, da’ bate vântul fără oprire. Şi se uită găvanele ochilor lui în copii, Doamne Dumnezeule! Dacă îi aude când dorm? Apa Râmnicului face noduri şi numai duhul ştie că o atinge cu plopii de pe margine. Şi de ce să nu meargă el slobod prin oraş, dacă tot zice că stă în mătasea-broaştei? Şi când e treaz, şi când doarme.

Dar Mihăiţă a ieşit după vreo jumătate de an din zidurile duble, făcând străzile la fel ca înainte, de parcă ele, străzile, erau carne vie. Trebuie ştiut că fişa celui mai tânăr şi mai nou deţinut, cu tulburări de vedere, imagini suprapuse, vedenii colorate ajunsese în 1961 pe masa gardienilor. Niciunul însă, deşi putea rupe spinarea omului din câteva lovituri, nu desluşea ce e bine şi ce e rău în aşchiile de sub ochii deţinutului. Cică nu poa’ să s-oprească, se holbează mereu la Dumnezeu, că egzistă singur pe lumea asta, Comandante. Îl batem degeaba, n-are nicio minte. Că el îşi păstrează gândurile, cică io acum îs gata de drum. La ce naiba mai întrebăm una-alta, păi, nu-ş’ dă el aeru’ de pe faţă, zice, peste tot e o biserică. Şi cade pe gânduri să nu intre întunericu’ în el ca pisania de la Parascheva, auziţi! Ne mai punem şi oraşu’ în cap. Ni-l punem pe dracu’ să-l ia de dement ce este. Zice că scrie ceva despre cerc, tovarăşe Comandant. Stai, are capu’ îngropat, un’ să scrie, Lupule, că nu e hârtie la raţie. Pe vânt, cică. Şi că fiarele de la mâini şi de la picioare sunt smulse odată cu carnea, zice. Uite ce, tov Lupu, eşti şef pe interogatoriu sau tre’ s’ fac tot io treaba asta? Îs, cum să nu fiu. Comandantul s-a încruntat şi la lumină. Nu mai trecea din becul cu suta de waţi în ochii mortului de nu mai moare, futu-i morţii mamii lui! Lupu i-a făcut loc în faţă, cu aceeaşi muşcătură pe care o simţea de fiecare dată în pântece. Comandantul nu avea gură, avea o ventuză, ce paştele şi dumnezeu’ lui avea ăsta? Dezbrăcaţi-l, aude. Băgaţi-l în tunel, ţipa Vişinoiu din puşca aţoasă, cea de sub nasul familiei din fotografie, din care atâta mai avea, un capăt cu salivă. În şuieratul Comandantului se rânduiau mai întâi şobolanii, apoi gardienii, de o parte şi de alta a banditului fără minte care se uita cruciş la el. Acolo, la interogatoriul de la subsol, fusese adus şi Mihăiţă, dar el nu ştie cine este şi ce spune. Îl împungem ca pe vită, gândea unul dintre pâslarii cusuţi la Confecţii. Ha! Ochii Comandantului jucau, Bă, puneţi şi o găleată de apă pe el! Să fie sfinţit, mă! Şi nişte parfum de hazna! Ce drac, deschideţi prohabu’. Şi daţi-i drumu’ pe Independenţii, dacă-i vorba să se usuce! Acum, se poate spune că Lupu l-a scăpat pe nebun, chiar şi cu vărsatul lui de vânt în sângele şiroaie. Şi cu ploşniţele în pat, pe care Pâslaru de gardă nu le-a consemnat. La închiderea de peste câţiva ani a puşcăriei, Pâslaru şi-a scris anul de moarte pe crucea de marmură, ca să nu-l mai caute cineva în Râmnic. Locuia, ca persoană respectabilă, pe strada Tudor Vladimirescu. Se mutase, cum o făceau, vechi de zilele dinăuntru şi din casa gardienilor, mulţi dintre ei. Căutau loc cu verdeaţă, numai că la răscruce. Erau multe în Râmnic. Şi cea a lui Alecu Bagdat. De fapt, aici apăruseră mai multe case pe moşia veche. Vedeai pomi retezaţi primăvara şi asfinţitul mai încolo, pe feţele de moară ale Teodoreştilor. Dar supraveghetorii se întâlneau mai ales în cimitir după un timp. Cum şi bandiţii de ţărănişti tuşeau nodurile în batistă. Aşa ie, Pâslarule? Aşea ie, Ghizurane. Tocmai se uitau la cavoul familiei Cernea, apropiată de groapa de gunoi.

Atunci, în 1961, coana Mărioara, aşezată pe prispă la stradă, îl tot vedea pe Mihăiţă, înalt cum era, că se duce şi vine ca un stâlp pe Independenţei. Să meargă sârma ghimpată prin aer, asta mai lipsea! Cum naiba, au făcut ziduri şi au mai pus deasupra şi sârmă!? Iarna trecută ninsese mult. Nu se vede el cimitiru’, noroc cu zidurile, spunea femeia. Ninsese deodată peste celule, peste crucile de lemn, peste soldaţii necunoscuţi, peste Cazarmă şi Şcoala Ajutătoare, peste neliniştea de la Hale şi peste Obor. Chiar mersul lui Mihăiţă se îngroşase, la un moment dat, ca puntea de gheaţă peste apa Râmnicului. Dar acum începutul de an şcolar era o ilustrată din aceea deosebită, pusă direct în mintea Ilincăi, de fotograf neîndemânatic. Fiindcă, în loc să se vadă pe prispa casei aşteptarea, se vedea o tăcere grea. Nu mai vine şi tata odată, îşi zicea fata. Parcă se trezea din vis în zidurile închisorii – ia uite! Era tot într-o amorţire, cu gândurile împrăştiate printre soldaţii de pază. I-au rămas o clipă ochii la umbra castanilor şi la sârma ghimpată. Era o linişte cu scoarţă deasupra – ca faţa babei Lina de trăieşte suta în vârfu’ dealului! Ilinca se uită încă o dată la ziduri. Nu trecea nici pasărea prin amiaza fără de margini. De pe prispa casei vagon a întins mâna spre vântul dinspre barieră, să se mai răcorească. Dar nu era numai vântul, era şi duhul lui Mihăiţă. Stătea în mirare pe direcţia zidurilor şi de alături coana Mărioara s-a trezit spunând nu, că Mihăiţă vorbeşte singur, nu face niciun rău. Baba Lina era tot în mintea Ilincăi.

5. Seara vine curând

La început, ajungând de pe Horia până la colţul autogării, Ilinca Fânaru nu avea cum bănui că biciul lui Carabelea e chiar sfârşit de timp. Blocurile se aflau deja în machetă pe masa secretarei principale de la Sfat. Funcţionara de pe Bălţaţi şi-a purtat cocul, răsucit pe creştet, până când blocurile din spatele străzii Elena Cuza au ajuns la gardul Murgocilor, la merele de pe verandă şi în geamul sifonăriei Mantea. Abia atunci şi-a cioplit părul ca o copchiliţă. Aşa nu te mai privea secretara Sfatului, ci femeia cu un bărbat tânăr în ea. Să spunem că Ilinca s-a uitat şi la faţada Gării Saligny. Ceasul vechi, care ţinea timpul de un secol, rămăsese acoperit de la miting. O pancartă se lăţea peste sferturile mecanismului, trecute prin timp cu o exactitate care nu ţinea de loc, ci de mâinile ceasornicarului, uitate înăuntru. După anii ’60 nu mai era însă un neamţ care să repare orologiul ruginit de ploi şi de vântul de curbură. Aici, ziua avea foşnetul plopilor, uscăciunea pământului şi focul aerului, iar noaptea stătea spânzurată de cadranul gării. Dar cele două trăsuri staţionau la scară, cu vizitiii direct în găurile făcute în pancartă de un neisprăvit. Nu s-a făcut nicio investigaţie, pentru că bănuiala a căzut pe ofticos, adormit exact pe bancheta sălii de aşteptare, clasa I. Nu-i plăcea la a II-a. Mai ales că acolo lăsa pe la miez de noapte un miros de urină în ghiveciul cu asparagus. În acest timp, biciul lui Carabelea a ieşit dintr-o mânecă, biciul lui Nea Costică Cuculici din cealaltă şi caii au rupt liniştea de toamnă. Aceeaşi linişte şi nu alta fusese în după-amiaza unei zile anume din octombrie 1901. Atunci suita regală a mers mai întâi la catedrala oraşului, apoi la casa Lupescului de Râmnic şi la Gimnaziul de Băieţi „Vasile Boerescu“. Acolo, chipiul de licean, în tot atâtea exemplare câte erau şi boereştii, a ocupat strada. Gardul din lemn nu s-a mai văzut spre Octavian Moşescu ori casa Antonescu. Ceva mai târziu, în pasul dat de caii Lupescu, mai puţin apăsat decât al regelui, s-a pornit către puşcăria cea nouă. Pavilionul central aştepta liniştit, deocamdată fără nopţi aşa de umede care să sape deţinuţii până la os. Se vede însă că pentru lungimea Străzii Gării, pentru steaguri şi mulţimea curioasă, tot s-a găsit un fotograf. Şi ochiul lui s-a făcut, fireşte, o ilustrată. Ca orice alt moment care intra cu sufletele oamenilor cu tot în aparat. Slavă Domnului, pentru cei şapte cai din grajdurile Lupeştilor s-a instalat fotograful şi în faţa gării. Au fost lăsaţi pentru naturaleţe în cadru şi câţiva râmniceni, deşi ar fi vrut mai mulţi să intre în fotografie cu familia. Vizitiu era unul dintre fraţii Lupescu, ce şansă! De asta şi-au pus femeile corsetul şi gulerul de dantelă până la gât, bărbaţii, costumul şi pălăria de fetru, lăsând să bată orele 16 şi câteva minute. Exact atunci, roata unui automobil a fost gata să intre în marginea de jos a privirii fotografului, iar fereastra de la etaj s-a deschis să se uite la toamnă şeful de gară cu nevasta şi copilul. Mergea, nu mai încape vorbă, o ilustrată cu faţada, ceasul şi spuma cailor. Fotograful era mulţumit. Dar în septembrie 1961 Ilinca nu s-a gândit că, în acelaşi loc de poveste, pancarta oprise şi momentele de altădată pe ceasul gării. Totuşi, ca elevă de clasa a V-a, avea să vadă aici puşcăriaşii. Fără sticla aparatului, prins de rugina nefolosirii într-o vitrină din Centru, developarea nu a avut loc. Fusese scos la săpat pe bulevard un şir de momâi. Stafiile se înşirau până la răspântia Spitalului Mare. În sarafanul albastru, fetiţa aştepta pe locul autogării să vină tata, că ne omoară năpârca. I s-a părut, poate de la ziua nemişcată, că umbrele sunt îmbrăcate în propria piele, doar că în dungi. Aşa or fi morţii!? Numai chipuri n-aveau. A ţinut minte hainele săpate direct în piele de om până a văzut, după multe decenii, navetiştii cu zilele pe ei de la fumat şi băut. A fost ca un revelator. Nu mai era în dungi stofa lipită cu carne dedesubt. Dar afumătura sau ce miros va fi fost tot omul cu naveta în oase de 30-40 de ani s-a dus pe străzi. Doar la răscruce aerul din curtea închisorii bătea ca un crivăţ. De fapt, când nu bătea? A bătut ca semn de hotar şi pe 8, după unii 9, luna septembrie, an 1439, când domnia sa Vlad Dracul a binevoit să scrie carte de hotar pentru negustorii care treceau în Ţara Românească. Râmnicul urma să fie, astfel, în puterea unui judecător de graniţă. S-a gândit voievodul, după cum scrie la hrisov, şi la mila Domnului, chiar dacă ordinul Dragonilor îl dusese până la mare. Aşa s-a acordat privilegiu negustorilor din Polonia, Galiţia şi Moldova să plătească la Râmnic, de căruţa cu marfă, câte doi florini ungureşti. Şi vântul nu s-a oprit nicio clipă la vamă. Se spune că s-a întâmplat abia după răscoala din 1907 să facă o pauză. Duhul lui Mihăiţă ar zice că pentru fiul voievodului, Mircea, îngropat de viu. Ca să se ridice el din mormântul necunoscut, deşi tocmai aceste morminte s-au înmulţit. Mihăiţă, nu, că n-avea decât să umble pe hotarul vechi. Tot un cimitir! Prin 1961, seara se aşezase însă pe zidul din cărămizi măcinate la marginea moşiei Bagdat. Drumul spre Topliceni ajungea până aici cu foşnetul plopilor. Mihăiţă se oprise la soclul fără statuie al lui Alecu. Nu că statuia n-ar fi existat, dar preotul Taman a ascuns-o în slujba de zi, dacă nu într-o oală mare de pământ din podul bisericii pe timp de noapte. I-a zis dascălului că bustul are să fie pus la loc când Bagdat o să ajungă cel mai credincios dintre noi. Era ora cu care bătrânii de la Azil terminau ziua, aceeaşi de pe faţada gării, unde nu se oprise, încă, şi primul sfert de ceas. Poate şi fiindcă navetiştii treceau prin el ca prin somn.

Şi curgeau zilele aproape de râmniceni, nu aşa de mulţi ca în trecutul judeţului, dar înmulţiţi cu cei de prin sate, angajaţi la Confecţii, Venus, Frâne, Ţigarete, Mobilă. Puţine aminteau de începutul secolului XX. Şi acelea doar ilustrate prin sertare, uitate fără voie sau dinadins. Lipsea mândria cailor Lupescu la Bariera Focşani de pe Elena Cuza, ca şi după-amiaza nepotului de deputat, Gheorghiţă Lupescu, cel care-i purta numele, nu şi destinul. Fusese, parcă, născut din întuneric. Faptele lui de vitejie nu au contat în celălalt întuneric, al închisorilor, din care n-a ieşit moartea nici când duce cotoroanţa omul la groapă. Noroc că mai exista ceva din Râmnicul de altădată pe faţada liceului, ca şi pe ornamentele unor cişmele. E vorba de stema târgului vechi al vămii, cu porţile şi barierele, acum intrate în oraş. Cine asculta bine vântul ar fi văzut şi calul încordat de pe stemă. Dar nou-veniţii aveau deja siguranţa transformării lor în orăşeni. Erau şi prea grăbiţi să treacă în ziua următoare cu speranţele deşarte. Dacă ar fi avut răgaz să dea timpul înapoi, către alaiul lui Carol I, ar fi văzut că, între cei doi fraţi, tocmai mezinul Lupescu se încordase. A avut ceva de furcă atunci când a slăbit frâul ca unul dintre armăsari să se poată mişca de la dreapta spre stânga. În acea zi din 1901 aşteptau cu toţii regele abia plecat din conacul Sihlea. Se cuvenea să potrivească trăsura pentru Măria Sa exact sub ceasul gării.

Şi ceasul aştepta, bătând ceva mai rar minutul şi secunda. S-a întâmplat ca încordarea de pe stemă să ajungă în mâna tânărului chiar în momentul apariţiei lui Carol I. Se zice că chipul i s-a transformat atunci în bărbat. Ceilalţi fraţi şi-au unit privirea pentru scările de la intrarea în gară, ca să poată da urmaşilor mândria, care nu era mai puţin decât cea de pe stemă. Numai că şi una, şi alta au fost duse de vânt şi răspândite pe Câmpia Bărăganului. Dar atunci, şapte cai au fremătat în acelaşi timp. De altfel, herghelia Lupeştilor ajunsese să dea exemplare şi pentru Curtea Regală. O clipă şi pulpele regelui au simţit un tremurat anume sub ele. O fi fost vreo recunoaştere, dar momentul era prea solemn chiar şi pentru nările cailor. Numai că freamătul cel de demult, rămas în castanii bulevardului, s-a izbit de zidurile închisorii când Vişinoiu a preluat conducerea. Seara intrase odată cu el pe poarta de lemn şi cu el a rămas. Se pare că apusurile de Râmnic nu aveau de-a face cu timpul dinăuntru. Erau ca ochelarii de tablă pentru deţinuţi, treceau pe lângă ziduri, alături de Mihăiţă. Doar că el le credea ilustrate, dar nu avea cui să le trimită. Şi nu au fost puse pe hârtie, nici măcar fotografică.