Lucian Dan Teodorovici

Celelalte poveşti de dragoste

Polirom 2009

© 2009 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B‑dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15‑728

ISBN 978‑973‑46‑1070‑9

ISBN eBOOK: 978‑973‑46‑2086‑9

Această carte în format digital (e‑book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Lucian Dan Teodorovici (n. 17 iunie 1975, Rădăuţi‑Suceava) este coordonator al colecţiei „Ego. Proză” a Editurii Polirom şi senior‑editor al săptămînalului Suplimentul de cultură, Iaşi. Între 2002 şi 2006, a fost redactor‑şef al Editurii Polirom. A colaborat cu proză, teatru, articole la diverse publicaţii din ţară şi străinătate. Este coscenarist al serialului TV Animat Planet Show, difuzat de Antena 1, scenarist al lungmetrajului cinematograﬁc Circul nostru vă prezintă:, adaptare după romanul cu acelaşi titlu, al lungmetrajului cinematograﬁc Sînt o babă comunistă!, după romanul omonim semnat de Dan Lungu, şi al scurtmetrajelor Bomboane de ciocolată, O zi bună şi După gîşte, toate premiate şi ﬁnanţate de Centrul Naţional al Cinematograﬁei din România. Volume publicate: Cu puţin timp înaintea coborîrii extratereştrilor printre noi, roman, Editura OuTopos, Iaşi, 1999 (ediţia a II‑a revăzută şi adăugită, Editura Polirom, Iaşi, 2005); Lumea văzută printr‑o gaură de mărimea unei ţigări marĳuana, povestiri, Editura Fundaţiei „Constantin Brâncuşi”, Tîrgu Jiu, 2000; Circul nostru vă prezintă:, roman, Editura Polirom, Iaşi, 2002 (ediţia a II‑a revăzută, Editura Polirom, 2007); Atunci i‑am ars două palme, povestiri, Editura Polirom, Iaşi, 2004. Coautor, împreună cu Dan Lungu şi Cătălin Mihuleac, al volumului de teatru Antologia DramatIS, Editura Cartea Românească, Bucureşti, 2008. Coautor, împreună cu Florin Lăzărescu şi Dan Lungu, al volumului de povestiri Pas question de Dracula, Editions Non Lieu, Paris, 2007. În 2009, volumul de povestiri Atunci i‑am ars două palme va apărea în traducere germană (Pop Verlag, Ludwigsburg), iar romanul Circul nostru vă prezintă: urmează a ﬁ tradus şi publicat în SUA (Dalkey Archive, Champaign‑Illinois), Italia (Zonza Editori, Milano) şi Ungaria (L’Harmattan Könyvkiadó, Budapesta). Mai multe detalii pe www.teodorovici.ro

Şobolanul e mai viu decît ţestoasa

În ciuda a ceea ce se spunea despre prietenul meu, eu ştiam că nu e, nici pe departe, atît de deştept. Îmi plăcea totuşi să‑mi petrec timpul cu el, pentru că ni se părea amîndurora că avem multe de comunicat, iar uneori aveam impresia că vorbim, de‑a dreptul, numai în adevăruri inefabile. Fără discuţie că ne ajutau să credem asta şi sticlele de whisky pe care le goleam de ceva vreme pe banii lui. Era scenarist la nişte rahaturi de sitcomuri de televiziune şi părea convins că banii o să‑l ţină o veşnicie. Adevărul e că se mîndrea cu asta de ţi se făcea silă uneori. Nu cu banii, îl cam durea‑n cur de ei, mai ales atunci cînd se îmbăta. Se mîndrea cu calitatea asta a lui de scenarist. Deşi era conştient că‑s nişte rahaturi de sitcomuri, deşi îl enerva teribil să muncească la ele, în mintea lui erau cumva ca o conﬁrmare că, peste ani, va reuşi să scrie un roman adevărat, aşa zicea el, chiar dacă ştia că din romane n‑o să mai facă bani. Însă îl mînca, era tot expresia lui, îl mînca şi ştia că o să vină vremea să‑l scrie la un moment dat. Numai că, deşi lumea îl vedea tare deştept, eu îl cunoşteam mai bine, mult mai bine decît lumea, şi ştiam că niciodată nu‑şi va depăşi condiţia asta de scenarist, pentru că nu‑l ducea capul într‑atît încît să poată ﬁ mai mult. Iar dacă e să ﬁu cinstit, pînă şi condiţia asta o obţinuse din întîmplare, pe vremea cînd se visa regizor şi realizase pe banii lui un scurtmetraj caraghios, în care jucase şi el. Şi bombardase apoi televiziunile cu ﬁlmuleţul ăla. Asta se întîmplase cu cîţiva ani în urmă, iar la un moment dat primise un răspuns de la una dintre televiziuni, din care aﬂase că ﬁlmuleţul e realizat cam penibil, dar că scenariul li se părea interesant. Era invitat să scrie ceva pe o temă dată de ei. Şi a scris. Oricum, toate astea, inclusiv mîndria lui care devenea uneori greu de suportat, nu mi‑l făceau mai puţin simpatic. Ţineam la el, pe bune. Comunicam.

În seara aceea, pentru că eram singurii clienţi ai cîrciumii, ne ajuta să comunicăm, ba chiar să ne închipuim că săpăm în piatră cu vorbele noastre, şi vocea lui Leonard Cohen, care cînta, iar şi iar, la cererea noastră, Dance me to the end of love. Iar şi iar. Pălăvrăgeam, printre înghiţituri de J&B, despre Cohen, iar asta pentru că eu eram în perioada Cohen de cîteva săptămîni bune. Barmanul transpirat şi nervos tot ofta şi ne tot punea melodia doar pentru că i se vîrîse la un moment dat în buzunar o bancnotă. Însă eu voiam să ﬁe şi el în atmosferă, încruntarea de pe chipul lui mă cam deranja, aşa că l‑am chemat la masă şi i‑am explicat cum Leonard a refuzat să‑şi vîndă piesa Democracy pentru campania electorală a lui Bill Clinton, spunînd că speră ca acest cîntec să ţină cît un Volvo, adică vreo treizeci de ani, şi nu cît o administraţie prezidenţială americană, care ar putea să dureze cel mult opt. Iar barmanul a spus, nu mai puţin încruntat decît înainte, dar cu un soi de amabilitate în glas:

― Da’ chiar ţine un Volvo treizeci de ani?

Eu am dat din cap că da, deşi nu eram deloc sigur, dar aşa trebuia să ﬁe, de vreme ce a spus‑o însuşi Cohen. După care l‑am iertat repede pe barman pentru incapacitatea lui de a admira ceea ce merita cu adevărat admirat, el a plecat spre bar, noi am trecut la alt pahar de J&B. Şi‑apoi la altul. Iar după acest pahar, prietenul meu scenarist s‑a ridicat, şi‑a dus mîna la inimă şi l‑a acompaniat pe Leonard, urlînd: „Dance me to the children who are asking to be born”, apoi s‑a aşezat la loc liniştit şi a spus către barman:

― Şamane, înc‑o sută!

Iar barmanul transpirat şi nervos a oftat din nou, dar a venit grăbit cu o sticlă pe care abia o desfăcuse şi ne‑a turnat iarăşi în pahare, pentru că se gîndea la bacşiş şi se gîndea la bancnota pe care o avea deja în buzunar. Apoi, prietenul meu mi‑a zis scurt şi convingător că un şobolan e mai viu decît o ţestoasă, iar eu, habar n‑am cum de‑am ţinut minte, am zis aşa:

― Joaca preferată.

De‑ajuns pentru prietenul meu să‑şi ducă mîna spre tîmplă, aﬁşînd tot dispreţul posibil şi să‑mi spună că vorbeam despre Frumoşii învinşi, cum naiba nu recunosc citatul ăsta excepţional din Frumoşii învinşi!? Apoi eu am tăcut, pentru că l‑am crezut pe moment, mi s‑a părut şi mie că e din Frumoşii învinşi, doar mai tîrziu, cînd m‑am trezit din beţie, am constatat că eu avusesem dreptate. Oricum, atunci am tăcut şi ne‑am întrebat amîndoi timp de trei repetări ale melodiei pe care o ascultam de ce naiba era atît de excepţional citatul ăla şi în ce fel e un şobolan mai viu decît o broască. Nici unul nu mai ştia exact. Şi atunci prietenul meu a început să vorbească aşa, ca prostul, despre aşteptare, spunînd că despre aşteptare e vorba în piesa pe care o ascultam. Iar barmanul a răspuns aşa atunci cînd prietenul meu l‑a întrebat dacă nu despre aşteptare e vorba:

― Nu ştiu.

Mie mi s‑a părut brusc foarte deştept barmanul ăsta, chiar dacă era transpirat şi nervos şi cu puţină vreme înainte nu remarcase vorba de duh a lui Cohen, ci doar faptul că un Volvo ţine treizeci de ani. Da, mi s‑a părut deştept, pentru că eu nu credeam deloc că e vorba despre aşteptare, ci despre moarte şi despre iubire, în sensul ăla frumos şi siropos, de dansează‑mă, iubita mea, pînă cînd o să murim şi după aceea. Pentru că iubirea, îi ziceam eu prietenului meu, iubirea nu se termină odată cu moartea, asta‑i o tîmpenie, iar Leo, deja nu‑i mai ziceam Leonard Cohen, nici măcar Leonard, ci Leo de‑a dreptul, Leo a înţeles asta, şi‑atunci a spus să‑l danseze pînă la ﬁnalul dragostei. Prietenul meu scenarist m‑a îmbrăţişat exact cînd am terminat de rostit vorbele alea, a pufnit în plîns şi mi‑a spus aşa:

― Noi sîntem nişte frumoşi învinşi, şamane.

Era o vreme tocmai bună pentru plîns, aşa am gîndit, deşi barmanul transpirat şi nervos părea să nu ﬁe de acord cu noi. Însă prietenul meu mă îmbrăţişa şi plîngea, la un moment dat, a început să plîngă în hohote chiar, iar mie mi s‑a părut ﬁresc, chiar foarte ﬁresc să ﬁe aşa.

― E foarte trist, şamane, a spus el printre hohote.

― Hai că‑i bine, i‑am zis, e‑n regulă să plîngi, şi l‑am bătut cu palma dreaptă, uşor, pe umărul stîng.

El s‑a desprins din îmbrăţişare şi mi‑a zis:

― Ce naiba, şi‑un bărbat poa’ să plîngă, nu?

― Poate, am acceptat eu, dacă are motive.

― Eu am motive, şamane! a dat el cu pumnul în masă.

Apoi, în loc să‑mi vorbească despre motivele lui, mi‑a povestit despre un actor care juca într‑unul dintre sitcomurile la care scria el. Şi mi‑a zis aşa: că actorul ăla, naiba ştie ce motive are, dar se foloseşte de scenele în care prietenul meu scenarist îl pune pe personajul lui să plîngă şi plînge de‑adevăratelea. Eu n‑am prea înţeles cum stătea treaba, i‑am zis prietenului meu că‑i normal să plîngă, de‑aia‑i actor, însă el a dat din cap hotărît şi mi‑a zis că nu, nu pricep, orice actor plînge cînd trebuie să plîngă, dar plînge cumva aşa, jucat, uneori chiar trebuie să i se pună nişte picături în ochi pentru a da impresia că plînge, însă ăsta e un escroc, aşa mi‑a spus, un escroc, pentru că boceşte‑n toată regula la ﬁlmări, în scenele‑n care‑i pus să bocească, şi o face natural, se foloseşte de scenariu pentru a plînge pe bune, naiba ştie din ce motive. Iar eu, pentru că tot nu prea pricepeam care era morala, l‑am întrebat:

― Bun, şi ce mare brînză?

Prietenul meu scenarist a dat din mînă şi a zis:

― Nici o brînză, şamane.

Am uitat să spun că aşa vorbea prietenul meu încontinuu cînd era beat, spunea şamane, hai să mai dăm pe gît unul, şamane. Şi nu numai mie mi se adresa astfel, tuturor le spunea şamane, chestie care ştiu că i‑a rămas după ce a văzut în studenţie ﬁlmul The Doors. De altfel, îl văzuserăm împreună, căci prietenul meu şi cu mine făcuserăm studenţia cam în aceeaşi vreme, deşi era o mică diferenţă de vîrstă între noi. Dar lui îi rămăsese obsesia pentru vorba aia, pe cînd mie îmi rămăsese, la fel ca mai tuturor celor care au văzut ﬁlmul sau au devenit fani The Doors din întîmplare, dorinţa nebună de a scuipa admirativ pe mormîntul lui Morrison. Dorinţă pe care, de altfel, aş ﬁ putut să mi‑o satisfac cînd am petrecut două săptămîni la Paris, unde am stat, absolut întîmplător, într‑un hotel de lîngă Père Lachaise. Însă n‑am făcut altceva atunci decît să mă pozez, singur, lîngă mormîntul lui Morrison, cumva ascuns, cu aparatul în mîna dreaptă bine întinsă şi cu obiectivul îndreptat, ﬁreşte, spre mine. Mi‑era ruşine să le cer celorlalţi turişti să mă pozeze, aşa că în toate fotograﬁile apare faţa mea imensă, schimonosită neﬁresc, iar undeva în fundal se vede jalnicul mormînt.

Prietenul meu s‑a ridicat apoi şi i‑a făcut un semn barmanului, care a venit imediat lîngă noi. Nervos şi transpirat, dar brusc înveselit cînd o altă bancnotă s‑a îndreptat spre palma lui. Şi prietenul meu i‑a zis să ia loc lîngă noi. Barmanul s‑a aşezat.

― Spune, şamane, i‑a zis atunci prietenul meu, uită‑te la noi şi zi‑ne naibii: nu sîntem nişte futuţi?

― Nu, am simţit eu nevoia să‑l corectez, cum naiba? Nişte frumoşi învinşi!

Barmanul ne‑a ﬁxat atent, pe rînd, s‑a şters de transpiraţie cu mîneca şi s‑a uitat aşa, lung, la prietenul meu şi parcă l‑a rugat cumva cu privirea aia să nu‑l lase să răspundă. Dar asta nu s‑a întîmplat, pentru că celălalt tocmai mormăia, cu mîna la inimă, „touch me with your naked hand or touch me with your glove”, aşa că barmanul a trebuit să se uite la mine şi să spună:

― Nu ştiu.

Şi iarăşi mi‑a plăcut, iarăşi mi s‑a părut deştept. Pentru că nu mă simţeam atunci deloc frumos. Dar trebuie să spun totuşi că un pic de învins mă simţeam. Şi mă simţeam aşa pentru că, la drept vorbind, eu aveam aproape treizeci şi trei de ani şi eram căsătorit de zece, iar prietenul meu avea ﬁx treizeci şi cinci, adică îi împlinea chiar în acea seară, şi era căsătorit de doişpe. Şi discuţia noastră pornise tocmai de‑aici. Că îmbătrînim, şamane, futu‑i mama mă‑sii. Că îmbătrînim, a zis, apoi eu am dat din cap şi am spus, nici eu nu‑mi dau seama de unde mi‑a venit, dar aşa am făcut, am dat din cap şi am spus că‑i adevărat, că am stat într‑o seară şi m‑am gîndit la asta, la faptul că deja nu prea‑mi mai construiesc planuri de viitor, ci am ajuns să‑mi trăiesc planurile, iar asta e trist, foarte trist. Am spus asta, dar nu era adevărat că mă gîndisem la aşa ceva într‑o seară, ci mă gîndisem chiar atunci, pe loc. Iar el a zis că da, e trist şi atunci cînd îţi dai seama că nu‑ţi mai construieşti planuri, ci că ai ajuns să le trăieşti, dar şi mai trist e că îmbătrînim şi nu mai cunoaştem dragostea. Iar eu i‑am răspuns că aici nu prea are dreptate, că o cunosc, că doar o iubesc pe soţia mea şi că nu pot să‑l înţeleg, întrucît şi soţia lui e tare frumoasă. Ba chiar, ca să‑l liniştesc, am recunoscut că m‑am gîndit de cîteva ori într‑un fel anume la soţia lui. Dar, în loc să‑l ﬂateze sau să‑l enerveze, mărturisirea mea l‑a făcut să spună:

― Aha! Vezi, şamane, că nici tu nu iubeşti de‑adevăratelea!? Cînd iubeşti, nu te gîndeşti în felu’ ăla la alta!

Şi eu mi‑am dat seama, după ce am cugetat vreme de încă jumate de pahar de whisky, că am o problemă de folosire a termenilor. Că iubesc, dar nu sînt îndrăgostit. El, apoi, s‑a apucat să vorbească despre ﬂuturaşi în burtă – exact unul dintre motivele pentru care spuneam de la început că prietenul meu nu e atît de deştept pe cît îl crede lumea, pentru că un om deştept nu spune asemenea tîmpenii, despre ﬂuturaşi în burtă, nici măcar cînd e pulbere de beat. Şi‑apoi, cît timp am ascultat, de zeci de ori, melodia aceea afurisită, am început să mă gîndesc şi eu la lucruri la care n‑ar ﬁ trebuit să mă gîndesc, cum că îndrăgostirea e specială, pe cînd iubirea e doar iubire şi‑atît, e plină lumea de iubire şi e atît de goală de îndrăgostire. Şi i‑am spus asta şi prietenului meu. Numai că el a ridicat mîna dreaptă, apoi şi degetul arătător şi a făcut semn că nu, că mă înşel, însă apoi, prin ce a spus, a conﬁrmat spusele mele.

― Da, şamane, ai dreptate.

Şi‑apoi a tăcut, iar eu n‑am priceput de ce m‑a contrazis cu mîna şi m‑a aprobat din vorbe, aşa că l‑am întrebat.

― Nu ştiu, a dat el din umeri, pe bune dacă ştiu. Ştiu că ai şi n‑ai dreptate, da’ nu‑mi mai amintesc de ce n‑ai dreptate.

Apoi şi‑a pus capul în mîini, a stat aşa cîteva secunde, l‑a ridicat, şi l‑a scuturat uşor, după care m‑a privit cît a putut de ﬁx, în condiţiile alea, şi a zis:

― Da! Ştiu. N‑ai, pentru că sînt şi oameni care‑s îndrăgostiţi pe toată viaţa.

Şi‑apoi am discutat despre asta, pentru că eu l‑am contrazis. Şi, o vreme, chiar ne‑am certat. El spunea că sînt asemenea oameni, eu ziceam că nu sînt, iar într‑un ﬁnal am făcut o înţelegere: că sînt, probabil, numai că pentru asta trebuie să ﬁi un om tare bun. Însă, imediat după ce am făcut înţelegerea asta, eu mi‑am amintit ceva. Mi‑am amintit că, în treburile mele de la ziar, căci la un ziar lucram de mulţi ani, cunoscusem un fost securist, unul care bătuse şi poate chiar omorîse oameni, însă avusese o poveste de dragoste pe care o aﬂasem complet întîmplător, o poveste dintr‑aia pe viaţă. Şi‑atunci i‑am zis prietenului meu că nu ţine înţelegerea noastră, că nu doar oamenii buni pot să ﬁe veşnic îndrăgostiţi, că îndrăgosteala nu ţine nici de bunătate, nici de răutate, ci de cu totul altceva, naiba ştie de ce. Şi i‑am dat exemplul acelui fost securist. Numai că el, de‑al naibii, m‑a contrazis iarăşi printr‑un semn cu mîna, iar pe urmă a spus ceva de genul că bine, nu trebuie omul să ﬁe bun, dar e musai ca îndrăgostirea să ﬁe bună. Adică să ﬁe bună de la început. Şi‑am discutat pe urmă amîndoi dacă noi avem îndrăgostiri bune în căsniciile noastre, am spus că da, însă de‑aici ne‑am pus problema aşa: dacă da, atunci de ce nu mai simţim ca la început? De ce vrem altceva? De fapt, prietenul meu a pus problema aşa, moment în care eu l‑am şi contrazis repede, i‑am spus că nu vreau altceva, dar am simţit imediat că nu numai pe el nu‑l pot convinge, ci nici măcar pe mine. Şi‑apoi totul a devenit confuz şi‑am dat vina pe whisky. Oricum, whisky‑ul nu e doar o licoare brună. E mult mai mult de‑atît, mai ales cînd Leo te însoţeşte‑n drumul paharului către gură şi cînd acelaşi Leo te cutremură apoi pînă în ultima picătură de sînge amestecat cu alcool cîntîndu‑ţi, iar şi iar, Dance me to the end of love.

În timp ce barmanul tocmai ne turna în pahare ceea ce mai rămăsese din a doua sticlă de J&B, prietenul meu mi‑a spus că mă înşel totuşi, că e vorba de aşteptare în ceea ce ascultam, deşi noi discutaserăm pînă atunci despre altceva, nu despre Leo şi piesa lui. Oricum, pentru că am simţit că nu mai am argumente, am fost de acord cu el, printr‑un gest pe care, de astă dată, l‑am făcut eu cu mîna. Numai că am ﬂuturat mîna mea dreaptă prea aproape de el, ceea ce l‑a făcut pe prietenul meu s‑o prindă în mîna lui dreaptă, s‑o strîngă şi să‑mi spună:

― Uite, şamane, hai să facem un pact. Că după ce ieşim naibii de‑aici mergem la colţu’ străzii şi‑aşteptăm. Şi‑apoi l‑a privit pe barman şi a adăugat: Auzi, ia taie tu aici!

― Stai, i‑am spus tocmai cînd barmanul îşi îndrepta mîna lui dreaptă, cu palma întinsă, spre mîinile noastre drepte, stai să‑nţeleg mai întîi ce aşteptăm.

― Ei, rahat. Aşteptăm asta... îndrăgostirea, mi‑a zis prietenul meu. Că ne cam lipseşte, şamane, nu? Aşteptăm, asta facem.

Iar eu, nu ştiu de ce, chiar nu‑mi dau seama de ce, am dat din cap că da, în cazul ăsta, da, fără discuţie, accept pactul. Şi i‑am făcut semn barmanului că poate să taie strîngerea noastră de mînă. Dar pe cînd ăla şi‑a întins mîna lui dreaptă spre mîinile noastre drepte, prietenul meu l‑a oprit din nou, printr‑un gest cu mîna stîngă, ceea ce l‑a făcut pe barman să‑şi dea ochii peste cap. Sau numai aşa mi s‑a părut mie. Dar nemulţumit oricum a fost, nemulţumit, nervos şi transpirat. Şi s‑a uitat la ceasul de la mîna lui stîngă, cumva cu apropo, iar eu am înţeles apropoul, dar în momentul ăla chiar nu mi‑a păsat deloc.

― Stăm cît e nevoie, a spus prietenul meu. Oricît. Şi pînă mîine‑dimineaţă.

― Şi mai mult!

Mă apucase un soi de entuziasm, de asta simţisem nevoia să întăresc spusele lui. Un soi de entuziasm pentru care n‑aveam timp şi nici chef, în momentul ăla, de explicaţii.

― Da, exact! Şi pînă duminică. Şi‑o lună dacă trebuie, mi‑a zis.

Eu iarăşi am dat din cap că sînt de‑acord, iar în momentul ăla prietenul meu l‑a privit pe barman şi i‑a făcut din nou semn că poate să taie strîngerea noastră de mînă. Barmanul a oftat, apoi şi‑a coborît mîna dreaptă peste mîinile noastre drepte, iar pactul a fost consﬁnţit în felul ăsta. A fost consﬁnţit tocmai cînd Leo spunea, pentru a suta oară în noaptea aceea, „Let me see your beauty when the witnesses are gone”. Şi, imediat după, prietenul meu a ridicat ambele mîini spre tavanul cîrciumii şi a intrat în duet, cîntînd: „Let me feel you moving like they do in Babylon”. Sincronizarea a fost bună, în ciuda faptului că era cam ameţit, aşa mi se părea mie, că prietenul meu era cam ameţit şi puţin răguşit. Dar a cîntat bine alături de Leo. După care s‑a ridicat. Iar cînd Leo spunea: „Dance me through the panic till I’m gathered safely in”, prietenul meu m‑a apucat de mînă şi mi‑a zis:

― Hai acum. Ce să mai stăm? Auzi, şamane, din momentu’ ăsta, gata, viaţa noastră se schimbă. Îţi spun eu, se schimbă al dracu’ de tare. Gata!

Ceva ciudat trebuie să se ﬁ petrecut în atmosferă, ceva ciudat trebuie să se ﬁ petrecut şi în suﬂetul meu în momentele alea. Şi asta pentru că am ştiut imediat că prietenul are dreptate, am ştiut imediat că viaţa ni se va schimba, am ştiut imediat mai ales că totul i se datorează lui Leo. N‑am ştiut în ce fel i se datorează, însă am simţit că era aşa şi aveam un sentiment de bine. Dacă Leo era cel care pornise totul, atunci era bine. Leo ştia ce face, întotdeauna ştia ce face.

L‑am lăsat în urmă pe barmanul nervos şi transpirat, care n‑ar mai ﬁ trebuit să ﬁe totuşi nervos după ce încă o bancnotă îi poposise‑n palmă. L‑am lăsat în urmă şi l‑am salutat abia după ce‑am ieşit, l‑am salutat prin uşa deschisă. Apoi am lăsat în urmă şi cîrciuma lui, iar eu am observat, nu ştiu cum mi‑a venit observaţia aia, că acea cîrciumă din care ieşisem era singurul loc luminat de pe stradă şi mi‑am spus că e tîrziu, foarte tîrziu. Şi, după ce am făcut observaţia asta, mi‑am mai dat seama, brusc, că Leonard Cohen, care ne însoţise, tot mai îndepărtat, cu vocea lui, cîntînd pentru a o sută una oară aceeaşi piesă, a încetat să se mai audă, ﬁe şi foarte îndepărtat. A încetat pur şi simplu, pe neaşteptate, să se mai audă. Şi n‑a încetat oricum, ci în mĳlocul unui vers frumos, în mĳlocul versului: „Lift me like an olive branch and be my homeward dove”. N‑a apucat să spună decît: „Lift me like an olive branch and”, apoi s‑a oprit. Iar eu am devenit trist. Aşa, pe nepregătite. Gata de aşteptare, dar trist.

Ne‑am oprit apoi, tăcînd amîndoi, eu şi prietenul meu scenarist, sub un stîlp chior, la o intersecţie. Ne‑am oprit pentru că prietenul meu mi‑a zis:

― Aici. Să ﬁu al dracu’ dacă n‑aşteptăm aici!

Şi asta a fost de‑ajuns ca să‑mi dau seama că aşteptarea a început, că totul se va schimba de‑acum în viaţa mea. Numai că, deşi mi‑am dat seama de asta şi în mintea mea chiar mi‑am repetat cuvintele, n‑am mai simţit aşa de clar ca înainte că acele cuvinte sînt acoperite întru totul de adevăr. N‑am mai simţit nimic, aş putea spune, decît frigul acela de februarie, de sfîrşit de februarie. Dar am aşteptat, chiar dacă tremuram. Prietenul meu scenarist a aşteptat la rîndul lui, chiar dacă şi el tremura. Amîndoi am aşteptat să treacă pe‑acolo nişte îndrăgostiri şi cîţiva ﬂuturi care să ne zboare apoi, de nebuni, prin stomac, aşa cum spunea prietenul meu. Iar tocmai atunci cînd eu mă întrebam dacă ﬂuturii se adună sub felinare şi la sfîrşit de februarie, am auzit vocea prietenului meu, care mi‑a spus cuvintele astea:

― Ştii ceva, şamane? Mie‑mi vine să mă piş dracu’!

Şi a arătat cu degetul spre baza stîlpului care susţinea felinarul. Apoi s‑a descheiat la şliţ şi a început să urineze acolo, exact pe partea de jos a stîlpului. Iar în timp ce el făcea asta, eu am gîndit, nu ştiu cum mi‑a venit, de ce, pur şi simplu aşa am gîndit, că uneori aşteptarea îşi poate pierde orice urmă de frumuseţe din cauza unui fapt banal precum urinatul. Şi‑atunci i‑am zis să plecăm la casele noastre, iar el a zis că e bine şi aşa, în pizda mă‑sii de treabă, şamane.