Robert Graves, The Greek Myths

Copyright by The Trustees of the Robert Graves Copyright Trust

© 2018 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7256-1

ISBN PDF: 978-973-46-7257-8

ISBN print: 978-973-46-3946-5

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Museo Archeologico Nazionale, Naples, Campania, Italy / Bridgeman Images

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ROBERT GRAVES s-a născut în 1895 la Wimbledon, Londra, fiul lui Alfred Perceval Graves, scriitor irlandez, şi al Amaliei von Ranke. După ce a terminat şcoala, a luptat în Primul Război Mondial, devenind căpitan în Regimentul de Puşcaşi Regali Galezi. A publicat volume de poezie, dar şi romane istorice, printre care: I, Claudius; Count Belisarius; Wife to Mr. Milton; Sergeant Lamb of the Ninth; The Golden Fleece; They Hanged My Saintly Billy; The Isles of Unwisdom. De asemenea, a publicat peste 50 de povestiri, apărute în reviste de pe ambele maluri ale Atlanticului şi reunite ulterior în volumul Complete Short Stories. Şi-a scris autobiografia, Good-bye to All That, în 1929, care s-a impus rapid ca un titlu de referinţă. A tradus din Apuleius, Lucan şi Suetoniu pentru Penguin Classics. A devenit profesor de poezie la Oxford în 1961 şi membru de onoare al St. John’s College, Oxford, în 1971. A murit pe 7 decembrie 1985, la Mallorca, unde locuia din 1929.

Volumul reprezintă traducerea integrală a lucrării devenite clasice The Greek Myths (Cassell & Co Ltd., Londra, 1958, ediţie revăzută de autor, confruntată cu ediţia Penguin Books, Harmondsworth, 1960). La redactarea versiunii în limba română s-a folosit lucrarea fundamentală a Annei Ferrari Dicţionar de mitologie greacă şi romană (traducere de Dragoş Cojocaru, Emanuela Stoleriu şi Dana Zămosteanu, Editura Polirom, Iaşi, 2003), care prezintă în mod sintetic mare parte a miturilor incluse în prezentul volum.

Fiecare mit este mai întâi o naraţiune, paragrafele fiind identificate prin litere cursive (a, b, c etc.). Sursele sunt citate în note. Urmează un comentariu explicativ, divizat în paragrafe identificate prin cifre cursive (1, 2, 3…). Trimiterile corespondente de la o secţiune explicativă la alta sunt notate cu (*), dându-se numărul mitului şi numărul paragrafului. De exemplu, (*43.4) îndrumă cititorul la paragraful al patrulea al celei de-a doua secţiuni, cea explicativă, a mitului 43.

Moartea Taurului din Vechiul An, aparent doborât cu securea, şi naşterea Viţelului Noului An dintr-un curmal, sub privirile unei preotese cretane, ea identificându-se cu un curmal. De pe un sigiliu din perioada mijlocie a civilizaţiei minoice, din colecţia autorului (diametru mărit de 1,5 ori – cca 1900 î.Hr.).

Cuvânt înainte

După revizuirea Miturilor Greciei antice în 1958, am avut dubii în privinţa zeului beţiv Dionysos, a centaurilor, cu reputaţia lor contradictorie de înţelepciune şi depravare, precum şi a naturii ambroziei şi nectarului divine. Aceste subiecte sunt strâns legate între ele, întrucât centaurii îl venerau pe Dionysos, a cărui sărbătoare sălbatică de toamnă se numea „Ambrozia”. Nu mai cred că atunci când menadele lui bântuiau furioase satele, sfârtecând animale sau copii (*27.f) şi lăudându-se apoi că ar fi călătorit până în India şi înapoi (*27.c), ele se ameţiseră doar cu vin sau bere de iederă (*27.3). Probele rezumate în cartea mea What Food the Centaurs Ate (1958) sugerează că satirii (membrii triburilor având ca totem ţapul), centaurii (triburi având ca totem calul) şi femeile lor, menadele, foloseau aceste băuturi pentru a înghiţi un drog mult mai puternic, şi anume o ciupercă crudă, Amanita muscaria, care produce halucinaţii, dezlănţuire nesăbuită, viziuni profetice, energie erotică şi o forţă musculară remarcabilă. Cele câteva ore de extaz sunt urmate de o inerţie deplină, fenomen care ar explica relatarea modului în care Licurg, înarmat doar cu o bâtă pentru vite, a pus pe fugă armata beată de menade şi satiri a lui Dionysos la întoarcerea ei victorioasă din India (*27.e).

Pe o oglindă etruscă, Amanita muscaria este gravată la picioarele lui Ixion, eroul tesalian care se ospăta cu ambrozie împreună cu zeii (*63.b). Unele mituri (*102, 126 etc.) sunt compatibile cu teoria mea că descendenţii lui, centaurii, consumau şi ei această ciupercă, iar conform unor istorici, aceasta a fost folosită ulterior de „berserkerii” nordici ca să le dea dârzenie şi curaj în luptă. Acum cred că „ambrozia” şi „nectarul” erau ciuperci halucinogene: cu certitudine Amanita muscaria, dar poate şi altele, mai ales o ciupercuţă subţirică de bălegar numită Panaeolus papilionaceus, care produce halucinaţii inofensive şi cât se poate de plăcute. O ciupercă nu foarte diferită de aceasta apare pe un vas atic, între copitele centaurului Nesus. „Zeii” cărora le erau rezervate, în mituri, ambrozia şi nectarul trebuie să fi fost regine şi regi sacri din epoca preclasică. Crima regelui Tantal (*108.c) a fost că a încălcat un tabu invitând oamenii de rând să guste din ambrozia lui.

Regalitatea sacră a decăzut în Grecia; ambrozia a devenit apoi, pare-se, elementul sacru al Misterelor Eleusine, Orfice şi al celor asociate cu Dionysos. La toate evenimentele, participanţii jurau să păstreze tăcerea cu privire la ce mâncau şi la ce beau, aveau viziuni de neuitat şi li se promitea nemurirea. „Ambrozia” oferită câştigătorilor la alergările olimpice era în mod evident un rege-substitut, atunci când victoria nu le-a mai conferit demnitatea de rege sacru: o combinaţie de mâncăruri ale căror iniţiale, după cum am arătat în What Food the Centaurs Ate, formau cuvântul grecesc ciupercă. Şi unele reţete citate de clasicişti ca fiind nectar şi cecyon – băutura mentolată folosită de Demetra la Eleusis – formau şi ele cuvântul ciupercă.

Am gustat şi eu ciuperca halucinogenă psilocybe, o ambrozie divină folosită din vremuri imemoriale de indienii mazateci din statul Oaxaca din Mexic; am auzit-o pe preoteasă invocându-l pe Tlaloc, Zeul-ciupercă, şi am avut viziuni transcendentale. Aşa că sunt întru totul de acord cu R. Gordon Wasson, descoperitorul american al acestui rit din vechime, că ideile europene de Rai şi Iad pot foarte bine să provină din mistere similare. Tlaloc a fost zămislit de un fulger; la fel şi Dionysos (*14.c); iar în folclorul grecesc, ca şi în cel mazatec, la fel au fost zămislite toate ciupercile – numite în mod tradiţional „hrana zeilor” în ambele limbi. Tlaloc purta o coroană în formă de şarpe; la fel şi Dionysos (*27.a). Tlaloc avea un refugiu subacvatic, la fel şi Dionysos (*27.e). Obiceiul sălbatic al menadelor de a smulge capetele victimelor lor (*27.f şi 28.d) se poate referi alegoric la smulgerea pălăriei ciupercii sacre – de vreme ce în Mexic piciorul ei nu e consumat niciodată. Citim că Perseu, un rege sacru al Argosului convertit la cultul lui Dionysos (*27.j), a dat cetăţii Micene acest nume după o ciupercă pe care a cules-o în acel loc, de unde a ţâşnit un izvor (*73.r). Emblema lui Tlaloc era o broască-râioasă, la fel ca a Argosului; iar din gura broaştei lui Tlaloc de pe fresca de la Tepentitla curge un şuvoi de apă. Însă în ce epocă să fi venit în contact cultura europeană şi cea central-americană?

Aceste teorii necesită cercetări suplimentare, astfel că nu am inclus concluziile mele în textul ediţiei de faţă. Orice expertiză în soluţionarea acestei probleme va fi foarte apreciată.

R.G.

Deyá, Mallorca,

Spania, 1960

Introducere

Emisarii medievali ai Bisericii Catolice au adus în Marea Britanie, pe lângă întregul corpus al istoriei sacre, şi un sistem universitar continental bazat pe clasicii greci şi latini. Legendele autohtone precum cele despre regele Arthur, Guy de Warwick, Robin Hood, cotoroanţa albastră din Leicester şi regele Lear erau considerate suficient de adecvate pentru mase, însă la începutul epocii Tudorilor, clericii şi clasele educate se refereau mult mai frecvent la miturile din Ovidiu, Vergiliu şi la rezumatele despre războiul troian pentru gimnaziile clasice. Deşi literatura engleză oficială din secolele XVI-XIX nu poate fi înţeleasă corect decât în lumina mitologiei greceşti, clasicii au pierdut în ultimul timp atât de mult teren în şcoli şi universităţi, încât nimeni nu se mai aşteaptă ca o persoană educată să ştie cine vor fi fost Deucalion, Pelops, Dedal, Enone, Laocoon sau Antigona. Ceea ce se ştie astăzi despre aceste mituri provine în mare parte din versiunile pentru copii, cum ar fi The Heroes de Kingsley şi Tanglewood Tales a lui Hawthorne; iar la prima vedere asta nu pare să conteze prea mult, deoarece de două mii de ani există moda de a respinge miturile ca pe nişte închipuiri bizare şi himerice, o moştenire fermecătoare din copilăria înţelepciunii greceşti, pe care Biserica, desigur, o depreciază pentru a sublinia importanţa spirituală mai mare a Bibliei. Însă valoarea lor în studiul istoriei, religiei şi sociologiei europene timpurii nu poate fi supraestimată.

Himeric este forma adjectivală a substantivului chimaera, care înseamnă „capră”. Acum patru mii de ani, Himera poate să nu fi părut cu nimic mai bizară decât orice simbol religios, heraldic sau comercial de astăzi. Era un animal monstruos, având (aşa cum consemnează Homer) cap de leu, trup de capră şi coadă de şarpe. S-a descoperit o Himeră sculptată pe zidurile unui templu hitit din Carchemish şi, asemenea altor animale monstruoase, precum Sfinxul şi unicornul, probabil că fusese la origine un simbol calendaristic: fiecare componentă reprezenta un anotimp al anului sacru al Reginei Cerului – la fel ca şi cele trei strune ale lirei din carapace de ţestoasă, potrivit lui Diodor din Sicilia. Acest an străvechi cu trei anotimpuri este discutat de Nilsson în cartea sa Primitive Time Reckoning (1920).

Însă doar o mică parte din corpusul imens şi dezorganizat al mitologiei greceşti, care conţine elemente preluate din Creta, Egipt, Palestina, Frigia, Babilonia şi din alte locuri, poate fi categorisită, odată cu Himera, drept mit adevărat. Mitul adevărat poate fi definit ca reducerea la o sinteză narativă a mimodramei rituale interpretate în timpul sărbătorilor publice şi în multe cazuri consemnate pictural pe zidurile templelor, pe vase, sigilii, boluri, oglinzi, cufere, scuturi, tapiserii şi altele asemenea. Himera şi celelalte animale similare din calendar trebuie să fi ocupat un loc central în aceste spectacole care au devenit, prin consemnările lor iconografice şi orale, autoritatea primară sau carta instituţiilor religioase ale fiecărui trib, clan sau oraş. Subiectele lor erau acte de magie arhaice care promovau fertilitatea sau stabilitatea unui regat – regatele conduse de regine părând să fi precedat celor conduse de regi în întreaga regiune unde se vorbea limba greacă – şi amendamente la acestea, introduse în funcţie de împrejurări. Eseul lui Lucian Despre dans trece în revistă un număr impresionant de mimodrame rituale încă interpretate în secolul al II-lea d.Hr.; iar descrierea lui Pausanias a picturilor din templul de la Delfi şi a sculpturilor de pe cufărul lui Cipselos sugerează că extrem de multe consemnări mitologice diverse, din care acum nu a mai rămas nici urmă, s-au păstrat până în acea perioadă.

Mitul adevărat trebuie distins de:

(1) alegoria filosofică, precum cosmogonia lui Hesiod;

(2) explicaţia „etiologică” a unor mituri care nu mai sunt înţelese, cum ar fi înhămarea de către Admetos, la carul său, a unui leu şi a unui mistreţ;

(3) satira sau parodia, precum descrierea de către Silen a Atlantidei;

(4) fabula sentimentală, precum povestea lui Narcis şi Echo;

(5) istoria înflorită, precum aventura lui Arion cu delfinul;

(6) poveştile de iubire ale menestrelilor, precum povestea lui Cefalos şi Procris;

(7) propaganda politică, precum federalizarea Aticei de către Tezeu;

(8) legenda morală, precum povestea colierului lui Erifile;

(9) anecdota umoristică, precum farsa de alcov cu Heracle, Omfale şi Pan;

(10) melodrama teatrală, precum povestea lui Testor şi a fiicelor lui;

(11) saga eroică, tema principală a Iliadei;

(12) ficţiunea realistă, precum vizita lui Odiseu la fenicieni (*4, 69, 83, 85, 87, 89, 99, 106, 136, 161-165, 170).

Însă elemente mitice autentice pot fi găsite în cele mai puţin promiţătoare poveşti, iar cea mai cuprinzătoare şi mai edificatoare versiune a unui mit este rareori oferită de un singur autor. Şi nici nu trebuie să presupunem, atunci când căutăm forma lui originară, că o sursă scrisă ar avea cu atât mai multă autoritate cu cât e mai veche. Adesea, de exemplu, jucăuşul Calimah din Alexandria, frivolul Ovidiu din epoca lui Augustus sau extrem de plicticosul Tzetzes din ultima perioadă a Imperiului Bizantin oferă o versiune evident mai timpurie a unui mit decât Hesiod sau autorii greci de tragedii; iar Excidium Troiae din secolul al XIII-lea este, pe alocuri, mai solidă din punct de vedere mitic decât Iliada. Atunci când încercăm să înţelegem ca pe o proză o povestire mitologică sau pseudomitologică, trebuie să fim întotdeauna atenţi la numele, originea tribală şi soarta personajelor, apoi s-o reconstituim în forma ritualului dramatic, după care elementele ei accidentale vor sugera uneori o analogie cu un alt mit căruia i s-a dat o întorsătură anecdotică total diferită şi vor arunca lumină asupra amândurora.

Un studiu al mitologiei greceşti ar trebui să înceapă cu luarea în considerare a sistemelor politice şi religioase existente în Europa înainte de sosirea invadatorilor arieni din Nordul şi Estul îndepărtate. Judecând după artefactele şi miturile care au supravieţuit, întreaga Europă neolitică avea un sistem de idei religioase remarcabil de omogen, bazat pe venerarea Zeiţei-Mamă, care avea multe nume, cunoscută fiind şi în Siria şi Libia.

Europa antică nu avea zei. Marea Zeiţă era considerată nemuritoare, neschimbătoare şi omnipotentă; iar conceptul de paternitate nu fusese încă introdus în gândirea religioasă. Ea accepta amanţi, însă pentru plăcere, nu ca să le ofere copiilor ei un tată. Bărbaţii se temeau de matriarhă, o venerau şi i se supuneau, vatra de care avea ea grijă într-o peşteră sau într-o colibă fiind cel mai vechi centru social, iar maternitatea, misterul primar. Astfel, prima victimă a unui sacrificiu public în Grecia îi era oferită întotdeauna Hestiei, Zeiţa Căminului. Este posibil ca imaginea albă şi aniconică a zeiţei, poate cel mai răspândit simbol al ei, care apare la Delfi ca omphalos sau buric, să fi reprezentat iniţial movila albă de cenuşă tasată, conţinând cărbuni aprinşi, care este cel mai simplu mijloc de a menţine un foc fără fum. Ulterior, ea a ajuns să fie identificată imagistic cu movila văruită în alb sub care era ascunsă păpuşa recoltei de grâne, pentru a fi scoasă primăvara, încolţită, şi cu movila de scoici, cuarţ sau marmură albă sub care erau îngropaţi regii morţi. Nu doar luna, ci (dacă e să judecăm după Hemera greacă şi irlandeza Gráinne) şi soarele era simbolul celest al zeiţei. În mitologia greacă mai veche, soarele cedează totuşi lunii întâietatea – deoarece ea inspiră o teamă superstiţioasă mai mare, nu emană o lumină mai slabă pe măsură ce anul se apropie de sfârşit şi ei i se atribuie puterea de a oferi sau a refuza câmpurilor apa.

Cele trei faze ale lunii – luna nouă, luna plină şi luna în descreştere – aminteau de cele trei faze ale matriarhei: Fecioară, Nimfă (femeie nubilă) şi Babă. Apoi, de vreme ce şi traseul anual al soarelui amintea de creşterea şi declinul puterilor ei fizice – primăvara ca Fecioară, vara ca Nimfă, iarna ca Babă –, zeiţa a ajuns să fie identificată cu schimbările în funcţie de anotimp din viaţa animalelor şi plantelor şi, astfel, cu Pământul-Mamă, care la începutul anului vegetativ produce doar frunze şi muguri, apoi flori şi fructe, pentru ca, în cele din urmă, să înceteze să mai dea rod. Ulterior, ea a putut fi concepută ca o altă triadă: fecioara eterică, nimfa pământului sau a mării, cotoroanţa lumii subpământene – reprezentate, respectiv, de Selena, Afrodita şi Hecate. Aceste analogii mistice au încurajat caracterul sacru al cifrei trei, iar Zeiţa-Lună a căpătat nouă ipostaze atunci când fiecare din cele trei persoane – Fecioara, Nimfa şi Baba – au apărut ca triadă pentru a-şi demonstra divinitatea. Adepţii ei nu au uitat niciodată că nu erau trei zeiţe, ci una singură; deşi, în epoca clasică, Stimfalosul din Arcadia era unul dintre puţinele altare rămase unde toate purtau acelaşi nume: Hera.

Odată recunoscut oficial că copiii se nasc în urma raporturilor sexuale – o descriere a acestui punct de cotitură din religie apare în mitul hitit al nătângului Appu (H.G. Güterbock, Kumarbi, 1946) –, statutul religios al bărbatului s-a îmbunătăţit treptat, meritul pentru fecundarea femeilor nemaifiind atribuit vânturilor şi râurilor. Se pare că nimfa tribului îşi alegea în fiecare an câte un iubit dintre tinerii din jurul ei, un rege care urma să fie sacrificat la sfârşitul anului, transformându-l într-un simbol al fertilităţii, mai degrabă decât într-un obiect al plăcerii ei erotice. Stropirea cu sângele lui făcea pomii, culturile şi turmele să prindă rod, iar carnea lui era sfârtecată şi mâncată crudă de nimfele reginei – preotese care purtau măşti închipuind căţele, iepe sau scroafe. Apoi, ca rectificare a acestei practici, regele murea vara, imediat ce forţa soarelui cu care era identificat începea să scadă, iar alt tânăr, geamănul ori presupusul său geamăn – un vechi termen irlandez potrivit este tanist – devenea amantul reginei, pentru a fi sacrificat la mijlocul iernii şi, drept recompensă, reîncarnat într-un şarpe oracular. Aceşti consorţi dobândeau putere executivă doar atunci când li se permitea să ţină locul reginei, purtând veşmintele magice ale acesteia. Astfel s-a dezvoltat demnitatea de rege, şi chiar dacă soarele a devenit un simbol al fertilităţii masculine odată ce viaţa regelui fusese identificată cu traseul sezonier al soarelui, el tot rămânea sub tutela lunii, aşa cum şi regele a rămas sub tutela reginei, cel puţin în teorie, mult după ce faza matriarhală a fost depăşită. Astfel, vrăjitoarele din Tesalia, o regiune conservatoare, ameninţau soarele, în numele lunii, că va fi înghiţit de noaptea veşnică.

Nu există însă nici o dovadă că, chiar dacă femeile erau suverane în problemele religioase, bărbaţilor le-ar fi fost refuzate domenii în care să nu poată acţiona decât sub supraveghere feminină, deşi este foarte posibil ca ei să fi adoptat multe dintre caracteristicile „sexului slab” considerate până atunci specifice bărbatului din punct de vedere funcţional. Li se puteau încredinţa vânătoarea, pescuitul, culegerea anumitor alimente, îngrijirea turmelor şi a cirezilor şi apărarea teritoriului tribal împotriva intruşilor, atât timp cât nu încălcau legea matriarhală. Erau aleşi conducători ai unor clanuri totemice şi li se acordau anumite puteri, mai ales în vreme de migraţie sau de război. Regulile ce stabileau care anume bărbat trebuia să fie comandant suprem variau de la un matriarhat la altul: de obicei era ales unchiul matern al reginei, fratele ei sau fiul mătuşii ei materne. Cel mai primitiv comandant suprem tribal avea şi autoritatea de a acţiona pe post de judecător în disputele personale dintre bărbaţi, în măsura în care astfel autoritatea religioasă a reginei nu era prejudiciată. Cea mai primitivă societate matriliniară care s-a păstrat până astăzi este cea a nairilor din sudul Indiei, unde prinţesele, deşi căsătorite cu soţi-copii de care divorţează imediat, fac copii cu amanţi care nu au un rang anume; iar prinţesele mai multor triburi matriliniare din vestul Africii se căsătoresc cu străini sau cu oameni de rând. Femeile de viţă regească din Grecia preelenică nu ezitau nici ele să se unească cu sclavii lor, dacă nu cumva cele o sută de familii din Locrida şi Locri Epizefiri nu au fost excepţii.

Timpul era calculat iniţial pe baza lunaţiilor, fiecare ceremonie importantă având loc într-o anumită fază a lunii, solstiţiile şi echinocţiile nefiind determinate exact, ci aproximate în funcţie de cea mai apropiată lună nouă sau plină. Şapte a devenit număr sacru deoarece regele murea în a şaptea lună plină după ziua cea mai scurtă. Chiar şi atunci când, după o observare astronomică atentă, anul solar s-a dovedit a avea 364 de zile, plus câteva ore lăsate deoparte, el a trebuit să fie împărţit în luni – adică în cicluri ale lunii –, şi nu în fracţiuni ale ciclului solar. Aceste luni au devenit ulterior ceea ce lumea anglofonă numeşte şi astăzi „luni cutumiare” (common-law months), fiecare de câte douăzeci şi opt de zile, care era un număr sacru, în sensul că luna putea fi venerată ca o femeie al cărei ciclu menstrual normal este de douăzeci şi opt de zile, şi, de asemenea, că atât durează în realitate revoluţiile lunii faţă de soare. Săptămâna de şapte zile era o unitate a lunii cutumiare, caracterul fiecărei zile fiind dedus, se pare, din calitatea atribuită lunii corespunzătoare a vieţii regelui sacru. Acest sistem a dus la o identificare şi mai clară a femeii cu luna şi, de vreme ce anul de 364 de zile se împarte exact la douăzeci şi opt, succesiunea anuală a sărbătorilor populare putea fi cuplată cu lunile cutumiare. Ca tradiţie religioasă, anii cu treisprezece luni au supravieţuit în rândul ţăranilor europeni timp de peste un mileniu după adoptarea calendarului iulian; astfel, Robin Hood, care ar fi trăit pe vremea lui Eduard al II-lea, putea să zică într-o baladă care celebra sărbătoarea de Armindeni:

Câte luni vesele sunt într-un an?

Sunt treisprezece, spun eu…,

ceea ce un editor din epoca Tudorilor a modificat în: „…Sunt doar douăsprezece, vă spun…”. Numărul treisprezece, al lunii în care soarele moare, nu şi-a pierdut niciodată reputaţia malefică în rândul superstiţioşilor. Zilele săptămânii se aflau sub guvernarea titanilor: spirite ale soarelui, ale lunii şi ale celor cinci planete descoperite până atunci, spirite care erau responsabile pentru ele în faţa zeiţei în calitatea ei de Creatoare. Acest sistem fusese dezvoltat probabil în Sumerul matriarhal.

Astfel, soarele traversa treisprezece stadii lunare, începând cu solstiţiul de iarnă, când ziua începe din nou să crească după ce tot scăzuse din toamnă. Ziua suplimentară a anului sideral, câştigată de la anul solar prin revoluţia pământului pe orbita sa în jurul soarelui, a fost intercalată între lunile a treisprezecea şi prima şi a devenit cea mai importantă zi dintre cele 365, ocazie cu care nimfa tribului îl alegea pe regele sacru, de obicei câştigătorul unei curse, al unei lupte sau întreceri cu arcul. Dar acest calendar primitiv a suferit modificări: în unele regiuni, ziua suplimentară pare să fi fost intercalată nu la solstiţiul de iarnă, ci la un alt fel de An Nou – de Stretenie, la mijlocul intervalului dintre solstiţiu şi echinocţiu –, când apar primele semne ale primăverii; la echinocţiul de primăvară, când se consideră că soarele este la maturitate; la solstiţiul de vară; la răsăritul Stelei Câinelui, care marchează inundaţiile Nilului; sau la echinocţiul de toamnă, când încep ploile.

Mitologia timpurie a Greciei este preocupată mai cu seamă de relaţiile schimbătoare dintre regină şi amanţii ei, care încep cu sacrificările lor anuale sau bianuale şi iau sfârşit atunci când a fost compusă Iliada şi regii se lăudau: „Noi suntem cu mult mai desăvârşiţi decât taţii noştri!”, regina fiind eliminată de o monarhie masculină fără oprelişti. Numeroase analogii africane ilustrează stadiile progresive ale acestei schimbări.

O mare parte din miturile Greciei este istorie politico-religioasă. Belerofon îl îmblânzeşte pe înaripatul Pegas şi o omoară pe Himera. Perseu, într-o variantă a aceleiaşi legende, zboară prin aer şi îi taie capul mamei lui Pegas, Gorgona Meduza; aşa cum Marduk, un erou babilonian, ucide creatura monstruoasă Tiamat, Zeiţa Mării. Numele lui Perseu ar trebui scris corect Pterseu, „distrugătorul”; şi el nu era, cum a sugerat profesorul Kerenyi, o imagine arhetipală a morţii, ci îi reprezenta, probabil, pe elenii patriarhali care au invadat Grecia şi Asia Mică la începutul mileniului al II-lea î.Hr. şi au contestat puterea Zeiţei Triple. Pegas îi fusese consacrat deoarece calul cu copite în formă de lună apărea în ceremoniile de invocare a ploii şi de întronare a regilor sacri, iar aripile lui simbolizau o natură celestă, mai degrabă decât iuţimea. Jane Harrison a arătat (Prolegomena to the Study of Greek Religion V) că Meduza fusese cândva ea însăşi zeiţă, ascunzându-se în spatele unei măşti protectoare de Gorgonă: un chip hidos menit să-i avertizeze pe profani să nu încalce domeniul Misterelor ei. Faptul că Perseu îi taie capul Meduzei înseamnă, cu alte cuvine, că elenii au pătruns în principalele altare ale zeiţei, le-au smuls preoteselor măştile de Gorgone şi au luat în stăpânire caii sacri – în Beoţia s-a descoperit o veche reprezentare a zeiţei cu cap de Gorgonă şi trup de iapă. Belerofon, dublul lui Perseu, ucide Himera din Licia: cu alte cuvinte, elenii au anulat vechiul calendar meduzian şi l-au înlocuit cu un altul.

La fel, uciderea de către Apollo a şarpelui Python la Delfi pare să consemneze capturarea de către ahei a altarului cretan al zeiţei htoniene; la fel şi tentativa lui de a o viola pe Dafne, pe care Hera a transformat-o atunci în laur. Acest mit a fost citat de unii psihologi freudieni ca simbolizând oroarea instinctivă a fetelor faţă de actul sexual; însă Dafne nu era câtuşi de puţin o fecioară înspăimântată. Numele ei este o contracţie a lui Dafene, „sângeroasa”, zeiţa aflată în stare orgiastică, ale cărei preotese, menadele, mestecau frunze de dafin ca să se ameţească şi ieşeau la răstimpuri, când era lună plină, îi atacau pe călătorii necugetaţi şi sfârtecau copii sau animale tinere; dafinul conţine cianură de potasiu. Ordinele menadelor au fost suprimate de eleni şi doar tufişul de dafini mai atesta faptul că Dafne ocupase cândva acele altare: mestecarea frunzelor de dafin de către oricine altcineva în afara preotesei profetice pythiene, pe care Apollo a păstrat-o în slujba lui la Delfi, a fost interzisă în Grecia până în epoca romană.

Invaziile elenice de la începutul mileniului al II-lea î.Hr. numite de obicei eoliană şi ionică par să fi fost mai puţin distructive decât invaziile aheeană şi dorică, pe care le-au precedat. Mici grupuri înarmate de păstori care venerau trinitatea ariană de zei – Indra, Mitra şi Varuna – au trecut de bariera Munţilor Otris şi s-au ataşat destul de paşnic aşezărilor preelenice din Tesalia şi Grecia Centrală. Ei au fost acceptaţi drept copii ai zeiţei locale şi au oferit regi sacri. Astfel, o aristocraţie militară masculină s-a reconciliat cu o teocraţie feminină, nu doar în Grecia, ci şi în Creta, unde elenii au obţinut de asemenea un avanpost, exportând civilizaţia cretană în Atena şi Pelopones. În cele din urmă, limba greacă a fost vorbită în întregul bazin al Mării Egee şi, în vremea lui Herodot, un singur oracol mai vorbea o limbă preelenică (Herodot VIII.134-5). Regele avea rolul de reprezentant al lui Zeus, Poseidon sau Apollo şi se numea pe sine cu unul dintre numele acestora, deşi însuşi Zeus a fost timp de secole un simplu semizeu, nu o zeitate olimpiană nemuritoare. Toate miturile timpurii despre seducerea nimfelor de către zei par să se refere la căsătorii între căpetenii elenice şi preotese locale ale Lunii, care întâmpinau o rezistenţă înverşunată din pricina Herei, adică a sentimentelor religioase conservatoare.

Atunci când durata scurtă a domniei regelui s-a dovedit a fi supărătoare, s-a căzut de acord asupra prelungirii anului de treisprezece luni până la un Mare An de o sută de lunaţii, în decursul căruia are loc o cvasicoincidenţă a timpului solar şi a celui lunar. Dar, deoarece câmpurile şi recoltele aveau în continuare nevoie să lege rod, regele a fost de acord să suporte o moarte simulată anuală şi să îşi cedeze suveranitatea pentru o zi – cea intercalată, aflată în afara anului sideral sacru – unui băiat substitut al regelui, sau interrex, care murea la sfârşitul ei şi al cărui sânge era folosit pentru ceremonia stropitului. Acum regele sacru fie domnea pe întreaga perioadă a Marelui An, având un succesor (tanist) ales drept locotenent, fie cei doi domneau în ani alternativi, fie regina îi lăsa să-şi împartă regatul ei şi să domnească în paralel. Regele era locţiitor al reginei în multe funcţii sacre, se îmbrăca cu veşmintele ei, purta sâni falşi, împrumuta toporul ei lunar ca simbol al puterii şi chiar prelua arta ei magică de a invoca ploaia. Moartea lui rituală varia mult ca modalitate: putea fi sfârtecat în bucăţi de femei exaltate, străpuns cu lancea, doborât cu un topor, împuns în călcâi cu o săgeată otrăvită, izbit de o stâncă, incinerat pe rug, înecat într-un iaz sau ucis între două care de luptă ce se ciocneau intenţionat. Dar de murit trebuia să moară. Un nou stadiu a fost atins atunci când el a ajuns să fie înlocuit cu băieţi la altarul sacrificial, iar regele a refuzat să mai moară după ce îndelungata lui domnie lua sfârşit. Regele va mai domni încă un interval, împărţind domeniul în trei părţi şi acordând câte o parte fiecăruia dintre succesorii lui, justificarea fiind că deja fusese găsită o aproximare mai bună a timpului solar şi a celui lunar, anume nouăsprezece ani sau 325 de lunaţii. Marele An devenise astfel un An Şi Mai Mare.

În toate aceste stadii succesive, reflectate în numeroase mituri, regele sacru a continuat să îşi păstreze poziţia doar prin dreptul de căsătorie cu nimfa tribului, care era aleasă fie în urma unei curse de alergări cu însoţitoarele ei din casa regală, fie prin ultimogenitură, adică prin faptul de a fi mezina nubilă a ramurii tinere. Tronul a rămas matriliniar, cum s-a întâmplat, teoretic, chiar şi în Egipt, iar, drept urmare, regele sacru şi succesorul-tanist erau întotdeauna aleşi din afara casei regale feminine; până când vreun rege mai îndrăzneţ a decis, în cele din urmă, să comită incest cu moştenitoarea, care avea rang de fiică a lui, şi a dobândit astfel o nouă îndreptăţire la tron atunci când domnia lui a trebuit să fie reînnoită.

Invaziile aheene din secolul al XIII-lea î.Hr. au slăbit serios tradiţia matriliniară. Se pare că regele urzea acum să domnească pe întreaga perioadă a vieţii lui naturale; iar când au sosit dorienii, spre sfârşitul mileniului al II-lea, succesiunea patriliniară devenise regula. Un prinţ nu mai părăsea casa tatălui său ca să se căsătorească cu o prinţesă străină, ci ea venea la el, aşa cum a convins-o Odiseu pe Penelopa. Genealogia a devenit patriliniară, chiar dacă un incident din Samos menţionat de Pseudo-Herodot în Viaţa lui Homer arată că, destul de mult timp după ce Apaturia, sau Sărbătoarea Descendenţei Masculine, a înlocuit-o pe cea a Descendenţei Feminine, riturile constau în continuare în sacrificii aduse Zeiţei-Mamă, la care bărbaţilor nu li se permitea să participe.

Sistemul olimpian familiar nouă a fost adoptat ca un compromis între viziunea elenică şi cea preelenică: o familie divină de şase zei şi şase zeiţe, condusă de cosuveranii Zeus şi Hera şi formând un Consiliu al Zeilor după modelul babilonian. Dar, în urma unei revolte a populaţiei preelenice, descrisă în Iliada drept o conspiraţie împotriva lui Zeus, Hera a devenit subordonata lui. Atena s-a declarat „cu totul în favoarea Tatălui” şi, în cele din urmă, Dionysos a asigurat preponderenţa masculină în Consiliu înlocuind-o pe Hestia. Deşi rămase în minoritate, zeiţele nu au fost niciodată excluse în totalitate – ca în Ierusalim –, deoarece veneraţii poeţi Homer şi Hesiod „le-au dat porecle, le-au împărţit cinstirile de care se bucură şi meşteşugurile ce le cunosc” (Herodot II.53) care nu puteau fi expropriate cu uşurinţă. Mai mult, deşi sistemul de a reuni toate femeile de sânge regal laolaltă sub controlul regelui, descurajând astfel străinii să atenteze la un tron matriliniar, a fost adoptat în Roma atunci când s-a înfiinţat Ordinul Vestalelor, iar în Palestina când regele David şi-a constituit haremul lui regal, acesta nu a ajuns niciodată în Grecia. Descendenţa, succesiunea şi moştenirea patriliniară descurajează şi mai mult producerea miturilor şi atunci apare legenda istorică, ce păleşte în lumina istoriei comune.

Vieţile unor personaje precum Heracle, Dedal, Tiresias şi Fineu se întind vreme de mai multe generaţii, deoarece acestea sunt mai degrabă calităţi decât nume ale unor eroi. Însă miturile, deşi dificil de reconciliat cu cronologia, sunt întotdeauna practice: ele insistă asupra unui anumit aspect al tradiţiei, oricât de deformat ar fi putut să ajungă sensul lui când este rostit. Să luăm, de exemplu, povestea confuză a visului lui Eac, în care furnicile, căzând dintr-un stejar oracular, se transformă în bărbaţi şi colonizează insula Egina, după ce Hera o depopulase. Aici, principalele aspecte de interes sunt faptul că stejarul crescuse dintr-o ghindă din Dodona, că furnicile erau tesaliene şi că Eac era nepotul râului Asopos. Aceste elemente însumate oferă o descriere concisă a imigrărilor în Egina de la sfârşitul mileniului al II-lea î.Hr.

În pofida unui tipar asemănător al miturilor greceşti, toate interpretările detaliate ale unor legende sunt supuse îndoielii până când arheologii vor putea oferi un tablou mai precis al mişcărilor tribale din Grecia şi al datării acestora. Iar abordarea istorică şi antropologică este singura rezonabilă: se poate demonstra că teoria conform căreia Himera, Sfinxul, Gorgona, centaurii, satirii şi ceilalţi asemenea lor sunt zvâcniri oarbe ale inconştientului colectiv jungian, cărora nu li s-a putut şi nu li se va putea acorda vreodată o semnificaţie precisă, este greşită. Epoca Bronzului şi prima Epocă a Fierului din Grecia nu au fost copilăria umanităţii, cum sugerează doctorul Jung. Faptul că Zeus a înghiţit-o pe Metis şi i-a dat apoi naştere Atenei printr-un orificiu din capul său nu este o fantezie nestăpânită, ci o dogmă teologică ingenioasă care încorporează cel puţin trei viziuni conflictuale:

(1) Atena era fiica prin partenogeneză a lui Metis; cu alte cuvinte, cea mai tânără persoană din Triada condusă de Metis, Zeiţa Înţelepciunii.

(2) Zeus a înghiţit-o pe Metis; cu alte cuvinte, aheii au suprimat cultul ei şi au atribuit toată înţelepciunea lui Zeus, ca zeu patriarhal al lor.

(3) Atena era fiica lui Zeus; cu alte cuvinte, aheii care îl venerau pe Zeus au cruţat templele Atenei, cu condiţia ca adepţii ei să accepte suveranitatea lui supremă.

Înghiţirea lui Metis de către Zeus, ca şi urmarea ei, va fi reprezentată grafic pe zidurile unui templu; şi, aşa cum senzualul Dionysos – cândva fiu prin partenogeneză al lui Semele – a renăscut din coapsa lui, la fel şi Atena cea raţională a renăscut din capul său. Dacă unele mituri sunt enigmatice la prima vedere, asta se întâmplă adesea din cauză că mitograful a interpretat greşit, în mod accidental sau deliberat, o imagine sacră sau un rit dramatic. Am numit acest proces „iconotropie”, iar exemplificări ale ei pot fi găsite în fiecare corpus de literatură sacră care stabileşte sensul final al unei reforme radicale a unor credinţe din vechime. Mitul grec e plin de cazuri de iconotropie. Mesele de lucru cu trei picioare ale lui Hefaistos, de exemplu, care alergau singure la întrunirile zeilor şi se întorceau (Iliada XVIII.368 şi urm.), nu sunt, cum sugerează dr. Charles Seltman în cartea sa Twelve Olympian Gods, anticipări ale automobilelor, ci discuri de aur solare cu trei picioare fiecare (asemănătoare emblemei Insulei Man) şi par să reprezinte numărul anilor cu trei anotimpuri pe durata cărora unui „fiu al lui Hefaistos” i se îngăduia să domnească în insula Lemnos. La fel, aşa-numita „Judecată a lui Paris”, în care un erou este chemat să aleagă între farmecele a trei zeiţe rivale şi să ofere mărul celei mai frumoase dintre ele, consemnează o situaţie ritualică străveche, depăşită în vremea lui Homer şi Hesiod. Cele trei zeiţe sunt o singură zeiţă triadică: Fecioara Atena, Nimfa Afrodita şi Baba Hera – iar Afrodita este cea care îi oferă lui Paris mărul, şi nu ea l-a primit din partea lui. Acest măr, care simbolizează iubirea ei cumpărată cu preţul vieţii lui, va fi paşaportul lui Paris pentru Câmpiile Elizee, livezile de meri de la miazănoapte unde erau primite doar sufletele eroilor. Un dar similar este oferit în mod frecvent în miturile irlandeze şi galeze, precum şi de către cele trei Hesperide lui Heracle, şi de către Eva, „Mama tuturor celor vii”, lui Adam. Astfel, Nemesis, zeiţa crângului sacru care, în miturile târzii, a devenit un simbol al răzbunării divine asupra regilor trufaşi, poartă o ramură cu mere, darul ei pentru eroi. Toate paradisurile din neolitic şi din Epoca Bronzului erau insule-livezi; însuşi cuvântul paradis înseamnă „livadă”.

O adevărată ştiinţă a mitului ar trebui să înceapă cu un studiu al arheologiei, istoriei şi religiei comparate, nu în cabinetul de consultaţii al psihoterapeutului. Deşi adepţii lui Jung consideră că „miturile sunt revelări originare ale psyche-ului preconştient, declaraţii involuntare despre evenimente psihice inconştiente”, mitologia greacă nu era cu nimic mai misterioasă în conţinutul ei decât caricaturile electorale moderne şi, în cea mai mare parte, a fost formulată în teritorii care aveau relaţii politice strânse cu Creta minoică – o ţară suficient de sofisticată ca să aibă arhive scrise, clădiri cu patru etaje cu instalaţii sanitare, uşi cu încuietori moderne, mărci înregistrate, şah, un sistem central de măsuri şi greutăţi şi un calendar bazat pe observaţii astronomice perseverente.

Metoda mea a fost de a asambla într-o naraţiune armonioasă toate elementele risipite ale fiecărui mit, folosindu-mă de variante puţin cunoscute care ar putea contribui la determinarea semnificaţiei lui, şi de a răspunde cât mai bine, în termeni antropologici sau istorici, tuturor întrebărilor care apar. Sunt pe deplin conştient că este o sarcină mult prea ambiţioasă pentru orice mitolog solitar, oricât de mult sau de intens ar lucra. Inevitabil se strecoară erori. Nu pot decât să subliniez că orice enunţ emis aici despre religia sau ritualul mediteraneean de dinaintea apariţiei documentelor scrise este ipotetic. Cu toate acestea, de când a apărut prima oară această carte, în 1955, am fost încurajat de analogiile apropiate pe care E. Meyrowitz le oferă în Akan Cosmological Drama (Faber & Faber) la schimbările religioase şi sociale presupuse aici. Indigenii akan rezultă dintr-o emigrare străveche spre sud a berberilor libieni – veri ai populaţiei preelenice din Grecia – din oazele deşertului Sahara (*3.3) şi din căsătoriile lor încrucişate din Timbuctu cu negrii de pe fluviul Niger. În secolul al XI-lea d.Hr., ei s-au mutat şi mai la sud, în ceea ce acum reprezintă Ghana. În rândurile lor supravieţuiesc patru tipuri diferite de cult. În cel mai primitiv dintre ele, Luna este venerată ca Zeiţa Triplă supremă, Ngame, în mod evident identică cu Neith din Libia, Tanit din Cartagina, Anatha din Canaan şi versiunea timpurie a Atenei din Grecia (*8.1). Se spune că Ngame a creat corpurile cereşti prin strădaniile ei (*1.1), iar apoi a dat viaţă oamenilor şi animalelor trăgând în trupurile lor inerte cu săgeţi magice din arcul ei de lună nouă. Se mai spune că tot ea curmă viaţa, în ipostaza ei de ucigaşă, aşa cum făcea şi omoloaga ei, Zeiţa-Lună Artemis (*22.1). Se consideră că o prinţesă de descendenţă regală poate fi, în vremuri tulburi, copleşită de magia lunară a lui Ngame şi poate da naştere unei zeităţi tribale care îşi stabileşte sălaşul în altar şi conduce un grup de emigranţi spre o nouă regiune. Această femeie devine regină-mamă, căpetenie războinică, judecător şi preoteasă a aşezării pe care o întemeiază. Zeitatea s-a revelat între timp ca animal totemic protejat de un tabu strict, cu excepţia vânătorii anuale şi a sacrificării unui singur exemplar; aceasta aduce lumină asupra vânătorii anuale de bufniţe întreprinse de pelasgii din Atena (*97.4). Apoi sunt alcătuite state care constau din federaţii de triburi, cea mai puternică zeitate tribală devenind Zeu-stat.

Al doilea tip de cult marchează coalescenţa indigenilor akan cu adoratorii sudanezi ai Zeului-Tată, Odomankoma, cel care pretindea că a creat universul de unul singur (*4.c); se pare că aceşti adoratori erau conduşi de căpetenii masculine alese şi adoptaseră săptămâna sumeriană de şapte zile. Ca mit de compromis, se spune acum că Ngame a dat viaţă creaţiei inanimate a lui Odomankoma şi fiecare zeitate tribală devine una dintre cele şapte puteri planetare. Aceste puteri planetare – după cum am presupus că s-a întâmplat şi în Grecia când venerarea titanilor a venit din Orient (*1.3) – formează perechea masculin-feminin. Regina-mamă a statului, ca reprezentantă a lui Ngame, realizează o căsătorie sacră anuală cu reprezentantul lui Odomankoma, şi anume cu amantul ales de ea, pe care, la sfârşitul anului, preoţii îl ucid şi îl jupoaie. Aceeaşi practică pare să fi prevalat şi în rândul grecilor (*9.a şi 21.5).

În al treilea tip de cult, amantul reginei-mamă devine rege şi e venerat ca ipostază masculină a Lunii, corespondent al zeului fenician Baal Haman; iar un băiat moare în locul lui în fiecare an, ca substitut de rege (*30.1). Regina-mamă deleagă acum principalele ei puteri executive unui vizir şi se concentrează asupra funcţiilor ei rituale de fertilizare.

În al patrulea tip de cult, după ce mai mulţi regi mărunţi îşi recunosc vasalitatea faţă de rege, acesta îşi abrogă ipostaza de Zeu al Lunii şi se proclamă Rege-Soare, după modelul egiptean (*67.1 şi 2). Deşi continuă să celebreze căsătoria sacră anuală, el se eliberează de dependenţa de Lună. În acest stadiu, căsătoria patrilocală o suprimă pe cea matrilocală, iar triburilor le sunt furnizaţi strămoşi masculini eroici, cum s-a întâmplat în Grecia – deşi acolo venerarea soarelui nu a înlocuit niciodată venerarea Zeului Tunetului.

În rândul akanilor, fiecare schimbare a ritualului curţii regale este marcată de o adăugire la mitul acceptat al evenimentelor din Cer. Astfel, dacă regele a numit un portar regal şi a dat strălucire funcţiei acestuia căsătorindu-l cu o prinţesă, se anunţă că un portar divin din Cer a făcut acelaşi lucru. După toate probabilităţile, căsătoria lui Heracle cu zeiţa Hebe şi numirea lui ca însoţitor al lui Zeus (*145.i şi j) a reflectat un eveniment similar de la curtea din Micene; iar ospeţele divine din Olimp reflectau celebrări similare din Olimpia, sub conducerea comună a Înaltului Rege din Micene, asemănător lui Zeus, şi a Marii Preotese a Herei din Argos.

Le sunt profund recunoscător lui Janet Seymour-Smith şi Kenneth Gay pentru că m-au ajutat să pun la punct această carte, lui Peter şi Lalage Green pentru că au corectat primele capitole, lui Frank Seymour-Smith pentru că a trimis din Londra texte rare în latină şi greacă şi numeroşilor prieteni care m-au ajutat să revizuiesc prima ediţie.

R.G.

Deyá, Mallorca (Spania)

1. Mitul pelasgic al creaţiei

a. La început, Eurinome, Zeiţa Tuturor Lucrurilor, s-a înălţat goală din Haos, dar nu a găsit nimic tare pe care să pună piciorul şi, drept urmare, a despărţit marea de cer, dansând de una singură pe valurile acesteia. S-a dus dansând spre sud, iar vântul pus în mişcare în urma ei părea ceva nou şi deosebit cu care să-şi înceapă munca de creaţie. Întorcându-se, a prins vântul de nord, l-a răsucit în palme şi, iată, s-a ivit marele şarpe Ofion. Ca să se încălzească, Eurinome a dansat tot mai frenetic, până când Ofion, căruia i se aprinsese pofta, s-a înfăşurat în jurul picioarelor ei divine, pregătindu-se să se împerecheze cu ea. Ca urmare, Vântul de Nord, numit şi Boreas, fecundează; de aceea iepele îşi întorc adeseori partea dindărăt spre vânt şi prăsesc mânji fără ajutorul vreunui armăsar¹. La fel şi Eurinome a rămas grea.

b. Apoi, ea a luat chip de porumbiţă, clocind pe valuri, iar la momentul potrivit a făcut Oul Universal. La îndemnul ei, Ofion s-a înfăşurat de şapte ori în jurul oului până când acesta a eclozat şi s-a despicat în două. Din el s-au revărsat toate câte sunt – copiii ei: soarele, luna, planetele, stelele, pământul cu munţii şi râurile, copacii, ierburile şi toate vieţuitoarele.

c. Eurinome şi Ofion şi-au făcut casă pe Muntele Olimp, unde el a ofensat-o pretinzând că ar fi creatorul Universului. De îndată, ea i-a strivit capul cu călcâiul, i-a scos dinţii lovindu-l cu picioarele şi l-a surghiunit în peşterile întunecate de sub pământ².

d. Apoi, zeiţa a creat cele şapte puteri planetare, punând câte o titanidă şi un titan peste fiecare dintre ele: Teea şi Hiperion pentru Soare; Phoebe şi Atlas pentru Lună; Dione şi Crius pentru planeta Marte; Metis şi Keos pentru planeta Mercur; Temis şi Eurimedon pentru planeta Jupiter; Tethis şi Ocean pentru Venus; Rhea şi Cronos pentru planeta Saturn³. Iar cel dintâi om a fost Pelasgos, strămoşul pelasgilor. El s-a ivit din pământul Arcadiei, urmat de alţii ca el, pe care i-a învăţat cum să înalţe colibe, să mănânce ghindă şi să coase tunici din piele de porc, aşa cum oamenii săraci din Eubeea şi Focida mai poartă şi azi⁴.

*

1. În acest sistem religios arhaic nu existau încă nici zei, nici preoţi, ci doar o zeiţă universală şi preotesele ei, femeia fiind sexul dominant, iar bărbatul victima ei înspăimântată. Paternitatea nu era încă avută în vedere, actul concepţiei fiind atribuit vântului, consumului de boabe sau înghiţirii accidentale a unei insecte; succesiunea era matriliniară, iar şerpii erau consideraţi încarnări ale morţilor. Eurinome („atot-rătăcitoarea”) era numele zeiţei în ipostaza ei de lună vizibilă; numele ei sumerian fiind Iahu („porumbiţa exaltată”), nume care s-a transformat ulterior în Iehova, Creatorul. Ca porumbiţă, l-a despicat simbolic în două pe Marduk, la Sărbătoarea Primăverii din Babilon, când a inaugurat noua ordine a lumii.

2. Ofion sau Boreas este şarpele demiurg din mitul ebraic şi egiptean – în vechea artă mediteraneeană, Zeiţa fiind înfăţişată mereu însoţită de el. Pelasgii născuţi din pământ, care pretindeau, după cum se pare, că apăruseră din dinţii lui Ofion, probabil că erau la origine oamenii din neolitic ai „ceramicii pictate” ajunşi în Grecia continentală din Palestina în jurul anului 3500 î.Hr.; iar vechii eleni – imigranţi din Asia Mică pe drumul Cicladelor – i-au găsit ocupând Peloponesul şapte sute de ani mai târziu. Dar „pelasgi” a început să fie un termen aplicat vag tuturor locuitorilor preelenici ai Greciei. Astfel, Euripide (citat de Strabon V.2.4) consemnează că pelasgii au adoptat numele „danaizi” odată cu venirea în Argos a lui Danaos însoţit de cele cincizeci de fiice ale lui (*60.f). Criticile aspre la adresa comportamentului lor licenţios (Herodot VI.137) se referă probabil la obiceiul preelenic al orgiilor erotice. În acelaşi pasaj, Strabon spune că cei care locuiau lângă Atena erau cunoscuţi drept pelargi („berze”), aceasta fiind probabil pasărea lor totemică.

3. Titanii („stăpânii”) şi titanidele îşi aveau omologii lor în astrologia babiloniană şi palestiniană, unde erau zeităţile care guvernau cele şapte zile ale săptămânii planetare sacre şi este posibil să fi fost introduşi de colonia canaanită sau hitită stabilită pe Istmul Corint la începutul mileniului al II-lea î.Hr. (*67.2) sau chiar de vechii elazi. Dar atunci când cultul titanilor a fost abolit în Grecia, iar săptămâna de şapte zile a încetat să mai apară în calendarul oficial, numărul lor era considerat de unii autori ca fiind de doisprezece, probabil pentru a corespunde semnelor zodiacale. Hesiod, Apollodor, Stephanus Byzantinus, Pausanias şi alţi câţiva oferă liste contradictorii cu numele lor. În mitul babilonian, stăpânitorii planetari ai săptămânii, anume Samas, Sin, Nergal, Bel, Beltis şi Ninib, erau cu toţii bărbaţi, cu excepţia lui Beltis, Zeiţa Iubirii; dar în săptămâna germanică, pe care celţii au împrumutat-o din estul Mediteranei, duminica, marţea şi vinerea erau prezidate de titanide, şi nu de titani. Dacă e să judecăm după statutul divin al perechilor de fiice şi fii ai lui Eol (*43.4) şi după mitul lui Niobe (*77.1), atunci când sistemul a ajuns pentru prima oară din Palestina în Grecia preelenică s-a decis ca fiecare titan să primească o titanidă pereche, ca mijloc de protejare a intereselor zeiţei. Nu după mult timp însă, cei paisprezece au fost reduşi la un grup mixt de şapte. Puterile planetare erau precum urmează: Soarele pentru iluminare, Luna pentru vrajă, Marte pentru creştere, Mercur pentru înţelepciune, Jupiter pentru lege, Venus pentru dragoste, Saturn pentru pace. Astrologii clasici greci s-au pus de acord cu cei babilonieni şi au încredinţat planetele lui Helios, Selene, Ares, Hermes (sau Apollo), Zeus, Afroditei şi lui Cronos – ai căror echivalenţi latini, amintiţi mai sus, încă mai dau numele săptămânii franceze, italiene şi spaniole.

4. În cele din urmă, din punct de vedere mitic, Zeus i-a înghiţit pe titani, inclusiv pe sine însuşi sub formă primitivă – şi de atunci evreii din Ierusalim au venerat un zeu transcendent, alcătuit din toate puterile planetare ale săptămânii: o teorie simbolizată de sfeşnicul cu şapte braţe şi de cei Şapte Stâlpi ai Înţelepciunii. Pausanias (II.20.9) spune că cei şapte stâlpi planetari înălţaţi lângă Mormântul Calului din Sparta erau împodobiţi în stilul străvechi şi e posibil să fi avut legătură cu riturile egiptene introduse de pelasgi (Herodot II.57). Nu e sigur dacă evreii au împrumutat această teorie de la egipteni sau invers; dar aşa-numitul Zeus Heliopolitanul, despre care A.B. Cook discută în cartea sa Zeus (I.570-76), avea un caracter egiptean şi reprezentări ale busturilor celor şapte puteri planetare pe cuirasă, ca ornamente frontale; şi, în mod obişnuit, ale busturilor celorlalţi olimpieni ca ornamente pe spate. O statuetă de bronz a acestui zeu a fost găsită în Tortosa (Spania), o alta în Byblos (Fenicia), iar o stelă de marmură din Marsilia înfăţişează şase busturi planetare şi o reprezentare în mărime naturală a lui Hermes – care se bucura de asemenea de cea mai mare proeminenţă printre statuete –, probabil ca inventator al astronomiei. În Roma, Quintus Valerius Soranus susţinea şi el că Jupiter ar fi un zeu transcendent, chiar dacă acolo săptămâna nu era aceeaşi ca la Marsilia, Byblos şi (probabil) Tortosa. Dar puterilor planetare nu li s-a permis niciodată să influenţeze cultul olimpian oficial, fiind considerate nongreceşti (Herodot I.131) şi, prin urmare, nepatriotice: Aristofan (Pacea 403 şi urm.) îl face pe Trigen să spună că Luna şi „acel netrebnic bătrân, Soarele”, urzesc un plan ca să arunce Grecia în mâinile barbarilor persani.

5. Afirmaţia lui Pausanias că pelasgii au fost primii oameni consemnează continuitatea până în epoca clasică a culturii neolitice în Arcadia.

1. Plinius, Naturalis historia IV.35 şi VIII.67; Homer, Iliada XX.223.

2. Din acest mit preelenic au supravieţuit în literatura greacă doar fragmente înşelătoare, cele mai ample fiind Argonauticele I.496-505 de Apollonios din Rodos şi Tzetzes, Despre Licofron 1191; dar e implicit în Misterele Orfice, putând fi recuperat, ca mai sus, din Fragmentele lui Berosos şi cosmogoniile feniciene citate de Filon din Byblos şi Damascius; din elementele canaanite din povestea evreiască a creaţiei; din Hyginus (Fabula 197 – *62.a); din legenda beoţiană a dinţilor balaurului (*58.5); şi din arta rituală veche. Faptul că pelasgii s-au născut din Ofion e sugerat de sacrificiul lor comun, Peloria (Athenaios XIV.45.639-40), Ofion fiind un Pelor sau un „şarpe uimitor”.

3. Homer, Iliada V.898; Apollonios din Rodos II.1232; Apollodor I.1.3; Hesiod, Teogonia 113; Stephanus Byzantinus s.v. Adana; Aristofan, Păsările 692 şi urm.; Clement Romanul, Omilii VI.4.72; Proclus despre Platon Timaios II, p. 307.

4. Pausanias VIII.1.2.

2. Miturile homeric şi orfic ale creaţiei

a. Unii spun că toţi zeii şi toate vieţuitoarele îşi au originea în aceeaşi apă a lui Ocean, care înconjoară lumea, şi că Tethys a fost mama tuturor copiilor lui¹.

b. Dar orficii spun că Noaptea cu Aripi Negre, o zeiţă pe care până şi Zeus o venerează², a fost curtată de Vânt şi a depus un ou de argint în pântecul Întunericului, şi că Eros, pe care unii îl numesc Phanes, a ieşit din acel ou şi a pus Universul în mişcare. Eros avea sex dublu şi aripi de aur şi, fiindcă avea patru capete, uneori mugea ca un taur sau un leu, alteori şuiera ca un şarpe ori behăia ca un berbec. Noaptea, care i-a dat numele Ericepaios şi Protogenos Faeton³, trăia într-o peşteră împreună cu el, manifestându-se ca triadă: Noaptea, Ordinea şi Dreptatea. În faţa acelei peşteri stătea inevitabila mamă Rhea, bătând într-o tobă de bronz şi atrăgând atenţia omului asupra oracolelor zeiţei. Phanes a creat pământul, cerul, soarele şi luna, însă Zeiţa Triplă a stăpânit universul până când sceptrul ei a trecut la Uranos⁴.

*

1. Mitul lui Homer este o versiune a legendei pelasgice a creaţiei (*1.2), de vreme ce Tethys a domnit asupra mării asemenea lui Eurinome, iar Ocean înconjura Universul asemenea lui Ofion.

2. Mitul orfic este o altă versiune, dar una influenţată de o doctrină mistică tardivă a iubirii (Eros) şi de teoriile despre relaţia adecvată dintre sexe. Oul de Argint al Nopţii înseamnă luna, argintul fiind metal lunar. Asemenea lui Ericepaios („cel care se hrăneşte cu iarba-neagră”), Zeul Iubirii Phanes („destăinuitorul”) este o albină celestă care zumzăie tare, fiu al Marii Zeiţe (*18.3). Stupul a fost studiat ca republică ideală şi confirmă mitul Vârstei de Aur, când mierea curgea din copaci (*5.b). Toba de bronz a Rheei era bătută pentru a împiedica albinele să roiască unde nu trebuie şi pentru a ţine la distanţă influenţele malefice, asemenea uruitoarelor (rhombos) utilizate în Mistere. Aidoma lui Faeton Protogenos („strălucitorul întâi-născut”), Phanes este Soarele, din care orficii au făcut un simbol al iluminării (*28.d), iar cele patru capete ale lui corespund animalelor care simbolizau cele patru anotimpuri. Potrivit lui Macrobiu, Oracolul din Colofon l-a identificat pe acest Phanes cu zeul transcendent Iao: Zeus (berbec), Primăvara; Helios (leu), Vara; Hades (şarpe), Iarna; Dionysos (taur), Anul Nou.

Sceptrul Nopţii i-a fost trecut lui Uranos odată cu apariţia patriarhalismului.

1. Homer, Iliada XVI.201.

2. Ibid. XIV.261.

3. Fragmente orfice 60, 61 şi 70.

4. Ibid. 86.

3. Mitul olimpian al creaţiei

a. La începutul a toate câte sunt, Pământul-Mamă s-a ivit din Haos şi l-a născut pe fiul ei, Uranos, în timp ce dormea. Privind galeş spre ea din înălţimea munţilor, el a lăsat să cadă o ploaie roditoare asupra deschizăturilor ei secrete, iar ea a născut iarba, florile şi copacii, precum şi animalele şi păsările cuvenite fiecărora. Aceeaşi ploaie a făcut râurile să curgă şi a umplut spaţiile goale cu apă, şi aşa au apărut lacurile şi mările.

b. Primii ei copii cu formă semiumană au fost giganţii cu o sută de braţe Briareu, Giges şi Cotos. Apoi s-au ivit cei trei ciclopi fioroşi, cu un singur ochi, constructori de ziduri uriaşe şi meşteri fierari, mai întâi în Tracia, apoi în Creta şi Licia¹, pe ai căror fii i-a întâlnit Odiseu în Sicilia². Numele lor erau Brontes, Steropes şi Arges, iar sufletele lor au sălăşluit în peşterile vulcanului Etna după ce Apollo i-a ucis, drept răzbunare pentru moartea lui Asclepios.

c. Însă libienii susţin că Garamas s-a născut înaintea Celor-cu-o-sută-de-braţe şi că, atunci când s-a născut din câmpie, a oferit Pământului-Mamă un sacrificiu de ghinde dulci³.

*

1. Acest mit patriarhal al lui Uranos a fost acceptat oficial în cadrul sistemului religios olimpian. Uranos, al cărui nume a ajuns să însemne „cerul”, pare să-şi fi câştigat poziţia de Tată Primordial prin identificarea lui cu zeul pastoral Varuna, unul din trinitatea masculină ariană; dar numele lui grecesc este o formă masculină derivată din Ur-ana („regină a munţilor”, „regină a verii”, „regină a vânturilor” sau „regină a boilor sălbatici”) – zeiţa în ipostaza ei orgiastică. Căsătoria lui Uranos cu Pământul-Mamă consemnează o invazie elenică timpurie în nordul Greciei, ceea ce i-a permis poporului lui Varuna să pretindă că el a fost cel care zămislise triburile autohtone pe care le-a găsit acolo, recunoscându-l astfel ca fiu al Pământului-Mamă. O amendare a mitului consemnată de Apollodor este că Pământul şi Cerul s-au despărţit într-o vrajbă cruntă, reunindu-se ulterior în iubire: acest lucru e menţionat de Euripide (Melanipe cea înţeleaptă, fragmentul 484, ed. Nauck) şi de Apollonios din Rodos (Argonauticele I.494). Vrajba cruntă trebuie să se refere la ciocnirea dintre principiile patriarhal şi matriarhal pe care au provocat-o invaziile elenice. Giges („cel născut din pământ”) are o altă formă, gigas („gigant”), iar giganţii sunt asociaţi în mit cu munţii din nordul Greciei. Briareu („cel puternic”) era numit şi Egeon (Iliada I.403), iar poporul lui ar putea fi astfel traco-libienii, a căror Zeiţă-capră, Egis (*8.1), a dat numele Mării Egee. Cotos era strămoşul eponim al cotienilor, cei ce o venerau pe orgiastica zeiţă Cotito, răspândind cultul ei din Tracia până în nord-vestul Europei. Aceste triburi sunt descrise ca având „o sută de braţe”, probabil fiindcă preotesele lor erau organizate în ordine de câte cincizeci, asemenea Danaidelor şi nereidelor, sau fiindcă bărbaţii erau organizaţi în formaţiuni de luptă de câte o sută, ca vechii romani.

2. Ciclopii par să fi fost breasla primilor făurari eladici în bronz. Ciclopi înseamnă „cu ochi rotunzi” şi e posibil ca ei să fi fost tatuaţi cu cercuri concentrice pe frunte, în cinstea soarelui, sursa focului din vetrele lor; tracii au continuat să se tatueze până în epoca clasică (*28.2). Cercurile concentrice fac parte din secretele meşteşugului făurarilor: pentru a bate cu ciocanul boluri, coifuri sau măşti rituale, făurarul se ghida după astfel de cercuri descrise cu compasul în jurul centrului discului plat pe care îl lucra. Ciclopii aveau un singur ochi şi în sensul că făurarii adesea îşi protejează un ochi (cu un petec) de scânteile care sar. Ulterior, identitatea lor a fost uitată, iar mitografii au plasat fantezist sufletele lor în peşterile Etnei, pentru a explica focul şi fumul care ieşeau din craterul vulcanului (*35.1). Între Tracia, Creta şi Licia exista o strânsă legătură culturală; ciclopii ar fi fost la ei acasă în toate aceste ţări. Cultura eladică timpurie s-a răspândit şi în Sicilia, dar este foarte posibil (după cum a sugerat Samuel Butler pentru prima oară) ca partea siciliană a Odiseei să explice prezenţa ciclopilor acolo (*170.b). Numele Brontes, Steropes şi Arges („tunet”, „fulger” şi „strălucire”) sunt invenţii târzii.

3. Garamas este strămoşul eponim al garamanţilor libieni care ocupau oaza Djado, la sud de Fezzan, cuceriţi de generalul roman Balbus în anul 19 î.Hr. Se spune că erau de descendenţă cuşit-berberă, iar în secolul al II-lea d.Hr. au fost supuşi de berberii matriliniari lemta. S-au contopit ulterior cu aborigenii negri de pe malul sudic al Nigerului Superior şi le-au adoptat limba. Astăzi, mai supravieţuiesc într-un singur sat, sub numele koromanţe. Garamant este derivat din cuvintele gara, man şi te, însemnând „poporul statului Gara”. Gara pare să fie zeiţa Ker, Q’re sau Car (*82.6 şi 86.2), care a dat numele carienilor, printre alţii, şi era asociată cu apicultura. Ghindele comestibile, un aliment de bază al lumii străvechi de dinaintea introducerii cerealelor, creşteau în Libia; iar aşezarea garamantă Ammon s-a unit cu Dodona din nordul Greciei într-o ligă religioasă care, potrivit lui Sir Flinders Petrie, este posibil să fi apărut încă din mileniul al III-lea î.Hr. Ambele aşezări aveau un oracol străvechi al stejarului (*51.a). Herodot îi descrie pe garamanţi drept un popor paşnic, dar foarte dârz, care cultiva curmali şi cereale şi creştea vite (IV.174 şi 183).

1. Apollodor I.1-2; Euripide, Chrisipos, citat de Sextus Empiricus, p. 751; Lucreţiu I.250 şi II.991 şi urm.

2. Homer, Odiseea, IX.106-566; Apollodor III.10.4.

3. Apollonios din Rodos IV.1493 şi urm.; Pindar, Fragment 84, ed. Bergk.

4. Două mituri filosofice ale creaţiei

a. Unii spun că mai întâi a fost Întunericul, iar din Întuneric s-a ivit Haosul. Din unirea Întunericului cu Haosul au apărut Noaptea, Ziua, Erebos şi Aerul.

Din unirea Nopţii cu Erebos au apărut Osânda, Bătrâneţea, Moartea, Crima, Abstinenţa, Somnul, Visele, Discordia, Nefericirea, Supărarea, Nemesis, Bucuria, Prietenia, Mila, cele Trei Ursite şi cele Trei Hesperide.

Din unirea Aerului cu Ziua au apărut Pământul-Mamă, Cerul şi Marea.

Din unirea Aerului cu Pământul-Mamă au apărut Groaza, Meşteşugul, Mânia, Vrajba, Minciunile, Jurămintele, Răzbunarea, Excesul, Cearta, Înţelegerea, Uitarea, Frica, Mândria, Lupta; de asemenea, Oceanul, Metis şi ceilalţi titani, Tartarul şi cele trei erinii sau Furii.

Din unirea Pământului şi a Tartarului au apărut giganţii.

b. Din unirea Mării cu Râurile ei au apărut nereidele. Dar nu existau încă oameni muritori pe atunci, până când, cu încuviinţarea zeiţei Atena, Prometeu, fiul lui Iapet, i-a alcătuit după asemănarea zeilor. El a folosit lut şi apă din Panopeu, din Focida, iar Atena le-a insuflat viaţă¹.

c. Alţii spun că Zeul Tuturor Lucrurilor – oricine ar fi fost el, căci unii îi spun Natură – a apărut brusc din Haos, a despărţit pământul de ceruri, apa de pământ şi aerul de deasupra de cel de dedesubt. După ce a descâlcit elementele, le-a pus în ordinea potrivită, aşa cum se află ele acum. A împărţit pământul în regiuni, unele foarte fierbinţi, unele foarte reci, altele temperate, l-a modelat în câmpii şi munţi şi l-a îmbrăcat cu iarbă şi copaci. Deasupra lui a aşezat firmamentul rotitor, presărându-l cu stele, şi a atribuit locuri celor patru vânturi. De asemenea, a populat apele cu peşti, pământul cu animale şi cerul cu soarele, luna şi cu cele cinci planete. La sfârşit, l-a făcut pe om – singurul dintre animale care îşi înalţă faţa spre cer şi observă soarele, luna şi stelele; dacă nu cumva, de fapt, este adevărat că Prometeu, fiul lui Iapet, a plămădit trupul omului din apă şi lut, iar sufletul i-a fost oferit de anumite elemente divine rătăcitoare care supravieţuiseră Creaţiei Primordiale².

*

1. În Teogonia lui Hesiod – pe care se bazează primul dintre aceste mituri filosofice – lista abstracţiilor este complicată cu nereidele, titanii şi giganţii, pe care el se simte obligat să-i includă. Atât cele Trei Ursite, cât şi cele Trei Hesperide sunt Zeiţa Triplă a Lunii în ipostaza ei de moarte.

2. Al doilea mit, întâlnit doar la Ovidiu, a fost împrumutat de grecii de mai târziu din epopeea babiloniană a lui Ghilgameş, a cărei introducere consemnează crearea specială a primului om, Eabani, de către zeiţa Aruru, dintr-un bulgăre de lut; dar, deşi Zeus era de mai multe secole Stăpânul Universului, mitografii au fost obligaţi să admită că era posibil ca Creatorul tuturor lucrurilor să fie o Creatoare. Evreii, ca moştenitori ai mitului „pelasgic” sau canaanit al creaţiei, resimţeau aceeaşi stânjeneală: în relatarea Genezei, un „Spirit al Domnului” feminin cloceşte la suprafaţa apei, însă nu depune oul lumii; iar Evei, „Mama Tuturor Făpturilor”, i se porunceşte să-i strivească Şarpelui capul, deşi acesta nu este sortit să coboare în Abis până la sfârşitul lumii.

3. În mod similar, în versiunea talmudică a Creaţiei, Arhanghelul Mihail – omologul lui Prometeu – îl concepe pe Adam din ţărână la porunca lui Iehova, şi nu a Mamei Tuturor Făpturilor. Iehova îi insuflă apoi viaţă şi i-o dă pe Eva, care, asemenea Pandorei, aduce omenirii răul (*39. j).

4. Filosofii greci l-au deosebit pe omul prometeic de creaturile imperfecte zămislite din pământ, din care o parte a fost distrusă de Zeus, iar restul a fost măturat de Potopul din vremea lui Deucalion (*38.c). O deosebire asemănătoare poate fi întâlnită în Geneza (VI.2-4) între „fiii lui Dumnezeu” şi „fiicele oamenilor”, cu care aceştia s-au căsătorit.

5. Tăbliţele lui Ghilgameş sunt tardive şi echivoce; „Strălucitoarei Mame a Vidului” i se atribuie meritul de a fi creat totul – „Aruru” este doar unul dintre numeroasele nume ale acestei zeiţe –, iar tema principală este revolta zeilor noii ordini patriarhale împotriva ordinii sale matriarhale, descrisă drept una a confuziei totale. Marduk, zeul cetăţii Babilon, o înfrânge în cele din urmă pe zeiţă în persoana lui Tiamat, Şarpele Mării, şi atunci se anunţă în chip sfidător că el, şi nu altul, a creat plantele, pământul, râurile, animalele, păsările şi oamenii. Acest Marduk era un zeu minor şi impertinent, a cărui pretenţie de a o fi înfrânt pe Tiamat şi de a fi creat lumea fusese emisă anterior de zeul Bel-Bel, o formă masculină a lui Belili, Zeiţa-Mamă sumeriană. Tranziţia de la matriarhat la patriarhat pare să se fi produs în Mesopotamia, ca şi în alte părţi, prin intermediul unei revolte a consortului reginei, căruia ea îi delegase puterea executivă permiţându-i să adopte numele, veşmintele şi instrumentele ei sacre (*136.4).

1. Hesiod, Teogonia 211-32; Hyginus, Fabule, Poem; Apollodor I.7.1; Lucian, Prometeu sau Caucazul 13; Pausanias X.4.3.

2. Ovidiu, Metamorfoze I-II.

5. Cele cinci vârste ale omului

a. Unii neagă că Prometeu a creat oamenii sau că vreun om s-a născut din dinţii şarpelui. Ei zic că Pământul le-a dat naştere în mod spontan drept cele mai bune roade ale sale, mai ales solul Aticii¹, şi că Alalcomeneu a fost cel dintâi om, care a apărut lângă Lacul Copais din Beoţia, înainte chiar ca Luna să existe. El a jucat rolul de sfetnic al lui Zeus cu prilejul disputei lui cu Hera şi de tutore al Atenei, când ea era încă fată².

b. Aceşti oameni erau aşa-numita rasă de aur, supuşi de-ai lui Cronos, care trăiau fără griji şi fără muncă, mâncau doar ghindă, fructe sălbatice şi mierea care curgea din copaci, beau lapte de oaie şi de capră, nu îmbătrâneau nicicând şi dansau şi râdeau deseori; pentru ei, moartea nu era cu nimic mai groaznică decât somnul. Acum toţi au dispărut, dar spiritele lor supravieţuiesc ca genii ale locurilor rustice retrase şi fericite, purtând noroc celor care le întâlnesc; sunt suporteri ai dreptăţii.

c. După ei a venit rasa de argint, mâncători de pâine, şi aceasta de creaţie divină. Bărbaţii erau cu totul supuşi mamelor şi nu îndrăzneau să le nesocotească, chiar dacă puteau trăi până la o sută de ani. Erau certăreţi şi ignoranţi şi nu aduceau nicicând sacrificii zeilor, dar cel puţin nu purtau război unii împotriva celorlalţi. Zeus i-a distrus pe toţi.

d. A urmat o rasă de bronz, care a căzut precum fructele coapte din frasini şi care era înarmată cu arme de bronz. Aceştia mâncau carne şi pâine şi găseau plăcere în război, fiind insolenţi şi necruţători. Moartea Neagră i-a luat pe toţi.

e. A patra rasă de oameni a fost tot de bronz, dar mai nobilă şi mai generoasă, fiind zămislită de zei cu mame muritoare. Ei au luptat glorios în asediul Tebei, în expediţia argonauţilor şi în Războiul Troian. Au devenit eroi şi sălăşluiesc pe Câmpiile Elizee.

f. A cincea rasă este actuala rasă de fier, descendenţi nedemni ai celei de-a patra. Aceştia sunt degeneraţi, cruzi, nedrepţi, răi, lascivi, lipsiţi de sentimente filiale şi trădători³.

*

1. Deşi mitul Vârstei de Aur derivă în cele din urmă dintr-o tradiţie a subordonării tribale faţă de Zeiţa-albină, cruzimea domniei sale din epoca preagricolă fusese uitată deja pe vremea lui Hesiod, nemairămânând altceva decât o convingere idealistă că oamenii trăiseră cândva împreună în armonie, asemenea albinelor (*2.2). Hesiod era un mic agricultor, iar viaţa grea pe care a dus-o l-a făcut ursuz şi pesimist. Mitul rasei de argint consemnează de asemenea condiţiile matriarhale – cum ar fi cele care au supravieţuit în epoca clasică în rândul picţilor, al mosinoecilor de la Marea Neagră (*151.e) şi al unor triburi din Baleare, Galiţia şi Golful Sirte –, unde bărbaţii erau în continuare sexul desconsiderat, deşi agricultura fusese introdusă şi războaiele erau rare. Argintul este metalul Zeiţei-Lună. A treia rasă au fost cei mai vechi invadatori elenici: păstori din Epoca Bronzului care au adoptat cultul frasinului al zeiţei şi al fiului ei, Poseidon (*6.4 şi 57.1). A patra rasă au fost regii-războinici ai epocii miceniene. A cincea au fost dorienii secolului al XII-lea î.Hr., care foloseau arme din fier şi care au distrus civilizaţia miceniană.

Alalcomeneos („păzitorul”) este un personaj fictiv, o formă masculină a lui Alalcomenia, numele Atenei (Iliada IV.8) ca apărătoare a Beoţiei. El deserveşte dogma patriarhală conform căreia nici o femeie, nici măcar o zeiţă, nu poate fi înţeleaptă fără o educaţie masculină şi căreia Zeiţa-Lună şi Luna însăşi au fost creaţii târzii ale lui Zeus.

1. Platon, Menexenos 6-7.

2. Hipolit, Refutatio omnium haeresium V.6.3; Eusebiu, Praeparatio evangelica III.1.3.

3. Hesiod, Munci şi zile, 109-201, cu scolie.