Jonathan Franzen, Purity

Copyright © 2015 by Jonathan Franzen

All rights reserved

© 2016, 2020 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8470-0

ISBN PDF: 978-973-46-8471-7

ISBN print: 978-973-46-8055-9

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © iStockphoto.com/mediaphotos

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JONATHAN FRANZEN (n. 1959) a crescut în Webster Groves, Missouri, o suburbie a oraşului St. Louis. A studiat limba şi literatura germană la Swarthmore College şi pe urmă la Freie Universität din Berlin, ca bursier Fulbright. A lucrat în laboratorul de seismologie din cadrul Departamentului de Fizica Pământului şi Ştiinţe Planetare de la Harvard. Este autorul a cinci romane – Al 27-lea oraş (1988; Polirom, 2007), Strong Motion (1992), Corecţii (2001; Polirom, 2004, 2011, 2013), distins cu prestigiosul National Book Award şi cu James Tait Black Memorial Prize, Libertate (2010; Polirom, 2011) şi Puritate (2015). A mai publicat trei volume de eseuri, How to Be Alone (2002), Farther Away (2012), Sfârşitul sfârşitului lumii (2018; Polirom, 2019), şi unul de memorii, The Discomfort Zone (2006). Este un colaborator constant al revistei The New Yorker şi, din 2012, membru al Academiei Americane de Arte şi Litere.

Lui Elisabeth Robinson

…Die stets das Böse will und stets

das Gute schaft¹

1. „…numai răul îl voieşte, / Însă mereu creează numai bine“ – citat din J.W. Goethe, Faust, trad. de Lucian Blaga, ediţie îngrijită de Dan Flonta, Editura Humanitas, Bucureşti, 2015, Partea întâi, p. 68.

Purity în Oakland

Luni

— O, aşa mă bucur că-ţi aud vocea! zise mama fetei la telefon. Corpul ăsta iar îmi joacă feste, pisicuţo. Uneori am senzaţia că viaţa mea nu-i decât un lung şir de trădări ale corpului.

— Nu e valabil pentru toată lumea? răspunse fata, Pip.

Se obişnuise s-o sune pe maică-sa de la Soluţii Regenerabile, la jumătatea pauzei de prânz. Asta o mai făcea să uite de senzaţia că slujba ei nu i se potriveşte, că are o slujbă care nu s-ar fi potrivit nimănui sau că e genul de persoană căreia nu i se potriveşte nici o slujbă. Iar după douăzeci de minute putea spune fără să mintă că trebuie să se întoarcă la muncă.

— Mi se lasă pleoapa stângă, îi explică maică-sa. Parcă o trage-n jos o greutate, ca un plumb de undiţă micuţ sau ceva de genul ăsta.

— Chiar acum?

— Când mă ia, când mă lasă. Mă întreb dacă n-o fi cumva paralizie Bell.

— Nu ştiu ce e paralizia Bell, dar sigur n-ai aşa ceva.

— Dacă nici măcar nu ştii ce e, pisicuţo, atunci cum poţi să fii aşa de sigură?

— Păi… pentru că n-ai avut nici boala Graves? Nici hipertiroidie? Nici melanom?

Pip n-o ironiza pe maică-sa ca să se amuze. Dar toate raporturile lor erau contaminate de hazard moral, o sintagmă utilă pe care o învăţase la facultatea de economie. Pentru economia maică-sii, ea era o bancă prea mare ca să se prăbuşească, o angajată prea indispensabilă ca să fie concediată pentru rele purtări. Şi unii prieteni de-ai ei din Oakland aveau părinţi dificili, totuşi reuşeau să vorbească zilnic cu ei fără să scoată la iveală cine ştie ce mare ciudăţenie, iar asta pentru că până şi cei mai dificili dintre ei aveau şi alte resurse în afară de unica odraslă. Pentru mama lui Pip, ea era totul.

— Nu cred că pot să mă duc azi la serviciu, zise maică-sa. Singura chestie care face munca asta suportabilă e Programul, şi n-am cum să mă concentrez la el dacă am un plumb de undiţă invizibil agăţat de pleoapă.

— Mamă, nu poţi să te învoieşti iar pe motiv de boală. Nu-i nici măcar iulie. Dacă te căptuşeşti pe bune cu o gripă sau mai ştiu eu ce?

— Şi până atunci toţi o să se întrebe ce caută baba asta cu jumătate de faţă căzută să le bage lor cumpărăturile în pungi. Nici n-ai idee cât te invidiez pentru biroul tău. Pentru că e invizibil.

— Hai să nu romanţăm biroul, zise Pip.

— Asta e partea oribilă la corpuri. Că sunt vizibile, extrem de vizibile.

Deşi suferea de depresie cronică, mama lui Pip nu era nebună. Reuşise să-şi păstreze slujba de casieră la Centrul Comercial New Leaf din Felton mai bine de zece ani, şi imediat ce Pip renunţa la propria logică şi o îmbrăţişa pe a maică-sii, nu-i mai era greu să urmărească ce spune. Singurul element de decor pe pereţii cenuşii ai biroului ei era un autocolant cu mesajul MĂCAR RĂZBOIUL CU MEDIUL MERGE BINE. Birourile colegilor erau pline de poze şi decupaje, dar Pip înţelegea la rândul ei atracţia invizibilităţii. În plus, se aştepta să fie dată afară de la o lună la alta, aşa că la ce bun să se instaleze?

— Te-ai gândit măcar un pic la cum nu vrei să-ţi serbezi ne-ziua? o întrebă ea pe maică-sa.

— Drept să-ţi spun, mi-ar plăcea să stau toată ziua în pat, cu plapuma trasă peste cap. N-am nevoie de nici o ne-zi care să-mi aducă aminte că îmbătrânesc. Pleoapa se descurcă de minune la treaba asta.

— Ce-ar fi să-ţi fac un tort, să vin acasă şi să-l mâncăm împreună? Parcă te simt mai deprimată ca de obicei.

— Nu sunt deprimată când te văd pe tine.

— Ha! Păcat că nu sunt disponibilă sub formă de pastile. Suporţi un tort îndulcit cu Stevia?

— Mă îndoiesc. Stevia are un efect ciudat asupra gurii mele. Din câte ştiu eu, nu poţi păcăli papilele gustative.

— Şi zahărul lasă un gust în gură, replică Pip, chiar dacă ştia că e un argument inutil.

— Zahărul lasă un gust acru pe care papilele îl acceptă fără probleme, pentru că sunt făcute în aşa fel încât să transmită senzaţia de acru fără să insiste asupra ei. Nu sunt nevoite să stea cinci ore ca să înregistreze o ciudăţenie – ciudăţenie! Cum am păţit ultima oară când am băut ceva îndulcit cu Stevia.

— Eu zic că gustul acru persistă.

— Ceva nu-i în regulă când papilele îţi transmit aceeaşi senzaţie ciudată la cinci ore după ce-ai dat pe gât o băutură cu îndulcitor. Ştiai că, dacă fumezi fie şi o singură dată metamfetamină, chimia creierului ţi se modifică pe viaţă? Pentru mine, efectul ăsta îl are gustul de Stevia.

— Să ştii că nu stau şi pufăi metamfetamină, dacă asta vrei să spui.

— Vreau să spun că n-am nevoie de tort.

— Ba nu, o să-ţi găsesc alt fel de tort. Îmi pare rău că ţi-am propus unul care pentru tine e o otravă.

— N-am spus că e o otravă. Doar că Stevia are un efect ciudat…

— Mda, asupra gurii tale.

— Pisicuţo, orice tort îmi aduci, o să-l mănânc, n-o să mor de la puţin zahăr rafinat, n-am vrut să te supăr. Te rog, scumpo.

Nu puteau vorbi la telefon fără ca amândouă să se simtă mizerabil după aceea. Problema, din câte-şi dădea seama Pip – esenţa handicapului cu care trăia, cauza probabilă a incapacităţii ei de a face vreun lucru eficient –, era că îşi iubea mama. Îi era milă de ea, suferea împreună cu ea, era sensibilă la vocea ei, simţea un soi de atracţie nonsexuală tulburătoare faţă de corpul ei, o preocupau până şi papilele ei gustative, îşi dorea s-o vadă mai fericită, nu suporta s-o supere, îi era dragă. Ea era uriaşul bloc de granit din centrul vieţii ei, sursa furiei şi sarcasmului pe care nu le canaliza doar spre mama ei, ci în ultima vreme şi spre ţinte mai nepotrivite, cu efecte din ce în ce mai autodistructive. Pip nu se enerva, de fapt, pe mama ei, ci pe blocul de granit.

Avea opt sau nouă ani când îi venise ideea să întrebe de ce numai ea îşi serba ziua în căsuţa lor din pădurea de sequoia de lângă Felton. Maică-sa îi răspunsese că nu are o zi de naştere, că numai ziua lui Pip contează. Dar o bătuse la cap până când căzuseră de acord să sărbătorească solstiţiul de vară cu un tort pe care să-l numească ne-aniversar. Tot atunci se pusese şi problema vârstei maică-sii, pe care ea refuza s-o divulge, mulţumindu-se să spună, cu un zâmbet mai potrivit pentru lansarea unui kōan¹: „Sunt destul de în vârstă ca să-ţi fiu mamă“.

„Da, dar câţi ani ai pe bune?“

„Uită-te la mâinile mele“, îi zisese maică-sa. „Dacă exersezi, poţi învăţa să ghiceşti vârsta unei femei după mâini.“

Atunci privise Pip mâinile mamei ei – pentru prima oară, sau cel puţin aşa i se păruse. Pielea de pe dosul lor nu era rozalie şi opacă, aşa cum era a ei. Arăta de parcă oasele şi venele s-ar fi căznit să iasă la suprafaţă; de parcă pielea, întocmai ca apa dintr-un port, s-ar fi retras, dând la iveală formele de pe fund. Chiar dacă părul îi era des şi foarte lung, avea şuviţe cărunte, uscate parcă, iar pielea de la baza gâtului era ca o piersică prea coaptă. În acea noapte, Pip stătuse trează în pat, temându-se că maică-sa avea să moară curând. Atunci întrezărise pentru prima oară blocul de granit.

Şi începuse să-şi dorească fierbinte ca maică-sa să aibă în viaţa ei un bărbat, sau orice alt om care s-o iubească. De-a lungul anilor, printre potenţialii candidaţi se număraseră Linda, vecina de alături, care era şi ea mamă singură şi studia sanscrita; Ernie, măcelarul de la New Leaf, care era şi el vegan; pediatra Vanessa Tong, a cărei pasiune pentru mama lui Pip se manifesta prin încercarea de a o atrage în observarea păsărilor, şi meşterul Sonny, cu barba lui de om al munţilor, pentru care orice reparaţie, cât de mică, era un bun prilej de a perora despre vechile datini ale indienilor Pueblo. Toate aceste personaje de treabă, tipice pentru San Lorenzo Valley, ghiciseră în mama ei ceea ce Pip însăşi simţise la ea în primii ani ai adolescenţei şi fusese pentru ea un motiv de mândrie: un fel de măreţie inefabilă. Nu trebuie să scrii ca să fii poet, nu trebuie să creezi obiecte ca să fii artist. Programul spiritual al maică-sii era în sine o artă – o artă a invizibilităţii. Nu avuseseră nici televizor şi nici computer în căsuţa lor înainte ca Pip să împlinească doisprezece ani. Principala sursă de informaţii a maică-sii era ziarul Santa Cruz Sentinel, pe care-l citea pentru mărunta plăcere cotidiană de a se simţi oripilată de lume. Nu era ceva neobişnuit prin partea locului. Problema era că mama lui Pip emana la rândul ei o încredere timidă în propria măreţie sau cel puţin avea atitudinea unei femei care fusese pe culmi cândva, într-un trecut dinainte de Pip despre care refuza categoric să vorbească. Nu se simţea atât jignită, cât de-a dreptul îngrozită când vecina lor Linda îl compara pe Damian, fiul ei care prindea broaşte şi respira pe gură, cu Pip a ei cea unică şi perfectă. Îşi închipuia că măcelarul ar fi fost distrus pe viaţă dacă i-ar fi mărturisit că ei îi mirosea a carne, chiar după ce făcea duş. Se eschiva de la invitaţiile Vanessei Tong, ceea ce o făcea să se simtă groaznic, în loc să recunoască pur şi simplu că-i era frică de păsări. Şi de fiecare dată când camioneta de teren a lui Sonny intra în curtea lor, o trimitea pe Pip să-i deschidă, în timp ce ea fugea în pădure pe uşa din spate. Îşi permitea luxul de a fi imposibil de pretenţioasă tocmai datorită ei. Doar spusese răspicat în atâtea rânduri: Pip era singura fiinţă valabilă, singura fiinţă pe care ea o iubea.

Desigur, toate astea deveniseră un motiv de ruşine chinuitoare în adolescenţa lui Pip, când fusese prea ocupată să-şi urască şi să-şi pedepsească mama ca să estimeze influenţa negativă pe care ignoranţa ei totală în materie de lume o avea asupra propriului viitor. Nu avusese pe nimeni care să-i spună că, dacă voia să facă lumea mai bună, nu era o idee tocmai strălucită să termine facultatea cu un credit de studii de 130.000 de dolari. Nimeni n-o avertizase că la interviul cu Igor, şeful departamentului Clienţi noi de la Soluţii Regenerabile, lucrurile la care trebuia să fie atentă nu erau cei „30.000 sau 40.000 de dolari“ pe care, după estimările lui, avea să-i câştige din comisioane în primul an, ci salariul de bază de 21.000 de dolari care i se oferea, sau faptul că un agent de vânzări atât de convingător ca Igor ar fi putut vinde cu aceeaşi pricepere slujbe de rahat unor tineri naivi de douăzeci şi unu de ani.

— În legătură cu weekendul, zise Pip pe un ton sec. Te previn că vreau să discutăm un lucru despre care nu-ţi place să vorbeşti.

Maică-sa lăsă să-i scape un hohot de râs scurt, care se dorea fermecător, dar care indica, de fapt, că e cu totul lipsită de apărare.

— Există un singur lucru despre care nu-mi place să vorbesc cu tine.

— Păi, exact despre el vreau să vorbim. Deci te-am prevenit.

Maică-sa nu-i răspunse. În Felton, probabil ceaţa se risipise deja, ceaţa pe care maică-sa o privea zilnic cu părere de rău cum se destramă pentru că dezvăluia o lume senină, din care ea prefera să nu facă parte. Cel mai bine îşi practica Programul la adăpostul dimineţii cenuşii. Probabil că razele soarelui luminau acum, înverzite şi aurite de filtrul acelor minuscule ale uriaşilor sequoia, căldura verii se prelingea prin ferestrele cu plasă ale verandei-dormitor asupra patului pe care Pip îl revendicase când era adolescentă şi tânjea după intimitate, exilând-o pe maică-sa într-un pătuţ din living până plecase la facultate, iar cealaltă îl recuperase. Probabil că maică-sa stătea pe pat şi-şi practica Programul chiar în clipa aia. Atunci n-avea să mai vorbească decât dacă îi spunea ea ceva; avea să fie total absorbită de respiraţie.

— Nu e ceva personal, zise Pip. Nu plec nicăieri. Însă am nevoie de bani, iar tu eşti lefteră, eu la fel, şi nu ştiu decât un loc de unde aş putea face rost. Există un singur om care mi-e dator, măcar teoretic. Aşa că o să vorbim despre asta.

— Pisicuţo, ştii că n-o să fac aşa ceva, răspunse maică-sa cu tristeţe. Îmi pare rău că ai nevoie de bani, dar aici nu se pune problema dacă-mi place sau nu-mi place. Ci dacă pot sau nu. Şi nu pot, aşa că va trebui să găsim altă soluţie pentru tine.

Pip se încruntă. Din când în când simţea nevoia să tragă de cămaşa de forţă a lipsei de bani în care se pomenise cu doi ani în urmă, să vadă dacă se mai lăsase o idee la mâneci. Şi de fiecare dată o găsea la fel de strâmtă ca înainte. Încă avea o datorie de 130.000 de dolari, încă era singura bucurie a maică-sii. Părea de-a dreptul extraordinar cât de bruscă şi de totală devenise captivitatea ei în clipa în care se încheiaseră cei patru ani de libertate din timpul facultăţii. S-ar fi deprimat dacă şi-ar fi permis să fie deprimată.

— Bun, trebuie să închid acum, zise la telefon. Tu pregăteşte-te de serviciu. Poate că ochiul te supără pur şi simplu pentru că nu dormi destul. Şi eu păţesc aşa uneori, când nu dorm.

— Serios? o întrebă maică-sa cu interes. Şi tu păţeşti la fel?

Deşi îşi dădea seama că asta nu făcea decât să prelungească discuţia, s-o extindă, poate, la boli transmisibile genetic, ceea ce avea să necesite cu siguranţă din partea ei o porţie copioasă de minciuni, hotărî că e mai bine pentru maică-sa să se gândească la insomnie decât la paralizia Bell, fie doar din motivul că, aşa cum în zadar îi explica de atâţia ani, pentru insomnie existau medicamente. Prin urmare, când Igor îşi vârî capul în biroul ei, la 13:22, o găsi vorbind încă la telefon.

— Îmi pare rău, mamă, trebuie să închid, pa! zise Pip închizând.

Igor se Holba la ea. Era un rus blond, cu o barbă numai bună de mângâiat, inadmisibil de arătos, iar Pip îşi închipuia că singurul motiv plauzibil pentru care n-o concediase era că probabil se gândea să i-o tragă, deşi era convinsă că, dacă s-ar fi ajuns vreodată până acolo, ar fi fost umilită în doi timpi şi trei mişcări, pentru că el nu era doar frumuşel, ci câştiga şi bani frumoşi, pe când ea era o fată care n-avea nimic în afară de probleme. Sigur îşi dădea şi el seama de asta.

— Scuze, zise Pip. Îmi cer scuze că am depăşit timpul cu şapte minute. Mama avea o problemă medicală. (Reflectă o clipă la asta.) De fapt, îmi retrag cuvintele, nu-mi cer scuze. Care e probabilitatea să obţin un răspuns pozitiv într-un interval de şapte minute?

— Ţi s-a părut că mă uit critic? întrebă Igor bătând din gene.

— Păi, de ce bagi capul pe uşă? De ce te holbezi la mine?

— Mi-am zis că poate vrei să joci Douăzeci de întrebări.

— Nu cred.

— Tu încerci să ghiceşti ce vreau de la tine, iar eu o să-mi limitez răspunsurile la nişte da-uri sau nu-uri inofensive. Să se consemneze: numai da-uri şi nu-uri.

— Ai chef de-un proces de hărţuire sexuală?

Igor râse, încântat de sine.

— Răspunsul e nu! Mai ai nouăsprezece întrebări.

— Nu glumesc cu procesul. Am un prieten la Drept care spune că e de-ajuns să creezi o anumită atmosferă.

— Asta nu e întrebare.

— Cum aş putea să-ţi explic cât de neamuzantă e pentru mine povestea asta?

— Te rog, numai întrebări cu da sau nu.

— Doamne Dumnezeule! Cară-te!

— Poate preferi să discutăm despre performanţele tale din mai?

— Cară-te! Mă pun pe telefon chiar acum.

După plecarea lui Igor, Pip deschise lista cu apeluri de pe computer, îi aruncă o privire scârbită, apoi o micşoră la loc. În patru din cele douăzeci şi două de luni de când lucra la Soluţii Regenerabile, reuşise să nu se claseze ultima, ci penultima, pe tabela unde se ţinea evidenţa „punctelor pentru clienţi noi“ obţinute de ea şi de colegii ei. Poate că nu întâmplător, patru din douăzeci şi doi era şi frecvenţa cu care se uita în oglindă şi vedea o faţă drăguţă, nu una care, dacă ar fi fost a altcuiva, ar fi putut trece drept drăguţă, dar, fiind a ei, nu trecea. Moştenise clar unele dintre problemele corporale ale maică-sii, însă ea măcar se baza pe probele solide din experienţele cu băieţii. Mulţi erau atraşi de ea, dar puţini erau cei care nu ajungeau la concluzia că fusese o eroare la mijloc. Igor încerca de doi ani să dezlege misterul. Tot timpul o studia în felul acela în care se studia şi ea când se uita în oglindă: „Ieri părea o tipă bine şi uite că…“

La un moment dat, în facultate, lui Pip îi intrase în cap ideea – mintea ei era ca un balon încărcat cu energie statică ce atrăgea la nimereală tot felul de idei care pluteau pe alături – că apogeul educaţiei e să-ţi petreci dimineaţa de duminică într-o cafenea, citind numărul de duminică din New York Times. Devenise ritualul ei săptămânal şi, la drept vorbind, indiferent de unde-i venise ideea, dimineţile de duminică erau momentele când se simţea mai educată ca oricând. Până la orice oră ar fi băut în noaptea dinainte, cumpăra ziarul la 8 dimineaţa, se ducea la Peet’s Coffee, comanda o brioşă şi un cappuccino dublu, se aşeza la masa ei preferată din colţ şi, timp de câteva ceasuri, uita bucuroasă de toate.

În iarna trecută, la Peet’s, observase un băiat drăguţ, slăbănog, care avea acelaşi ritual de duminică. După câteva săptămâni, în loc să citească ştirile, se gândea cum îi apărea lui în timp ce citea şi dacă să ridice ochii şi să-l surprindă privind-o, până când, în cele din urmă, îi fusese limpede că trebuia ori să-şi găsească altă cafenea, ori să intre în vorbă cu el. Următoarea dată când privirile li se întâlniseră, ea schiţase din cap un gest de invitaţie care i se păruse atât de studiat şi de strident, încât o şocase eficienţa lui instantanee. Băiatul venise imediat la ea şi, curajos, îi sugerase ca, dacă tot erau amândoi acolo în fiecare săptămână, la aceeaşi oră, mai bine să împartă ziarul şi să salveze un copac.

— Dar dacă vrem amândoi aceeaşi pagină? l-a întrebat Pip cu oarecare ostilitate.

— Fiindcă ai fost aici înaintea mea, poţi să alegi, a zis băiatul.

Apoi începuse să se plângă că părinţii lui din College Station, Texas, aveau obiceiul costisitor de a cumpăra două numere de duminică din Times ca să nu se certe de la pagini.

Ca un câine care îşi cunoaşte doar numele şi alte cinci cuvinte simple din limba oamenilor, Pip auzise numai că băiatul provenea dintr-o familie normală, cu doi părinţi şi cu ceva bani de risipit.

— Păi, ăsta e cam singurul moment al săptămânii când mă ocup doar de mine, a obiectat ea.

— Scuză-mă, a zis băiatul bătând în retragere. Mi s-a părut că aveai ceva de spus.

Pip nu ştia să se poarte altfel decât ostil cu băieţii de vârsta ei care se arătau interesaţi de ea. În parte pentru că singurul om din lume în care avea încredere era mama ei. Experienţele din liceu şi facultate o învăţaseră deja că, cu cât era mai drăguţ băiatul, cu atât mai dureros avea să fie pentru amândoi momentul în care el descoperea că Pip era mult mai vraişte decât părea în drăgălăşenia ei. Ce nu învăţase încă era cum să nu vrea de la ceilalţi să fie drăguţi cu ea. Băieţii nu prea drăguţi se pricepeau de minune să miroasă şi să exploateze chestia asta. Aşa că nici băieţii drăguţi, nici cei nu prea drăguţi nu erau demni de încredere, şi-n plus, ea nu reuşea să facă diferenţa până nu ajungea în pat cu ei.

— Poate bem o cafea altă dată, i-a spus ea băiatului. Numai să nu fie duminică dimineaţa.

— Sigur, a răspuns el, şovăitor.

— Acum, că am reuşit în sfârşit să vorbim, nu mai trebuie să ne uităm unul la altul. Putem să ne vedem fiecare de ziarul lui, ca părinţii tăi.

— Apropo, mă cheamă Jason.

— Eu sunt Pip. Şi acum, că ştim cum ne cheamă, chiar că nu trebuie să ne mai uităm unul la altul. Eu pot să-mi zic: A, e doar Jason, iar tu poţi să-ţi zici: A, e doar Pip.

El râsese. Pip a aflat că băiatul absolvise facultatea de matematică la Stanford şi trăia visul oricărui absolvent din branşă, adică era angajat la o fundaţie ce promova studiul matematicii în America şi încerca să scrie un manual care, spera el, avea să revoluţioneze metodele de predare a statisticii. După două întâlniri, Pip ajunsese să-l placă îndeajuns încât să se gândească să se culce cu el înainte ca vreunul din ei să iasă şifonat. Dacă aştepta prea mult, Jason avea să afle că ea e un ghem de datorii şi obligaţii şi să fugă văzând cu ochii. Sau avea să fie nevoită să-i spună că nutreşte sentimente profunde faţă de un bărbat mai copt care nu doar că nu crede în bani – mai precis în dolarul american, în avere –, ci mai are şi o nevastă.

Aşa că, pentru a nu fi cu totul impenetrabilă, îi povestise lui Jason despre „munca“ de voluntariat pe care o făcea după-amiaza în domeniul dezarmării nucleare, un subiect despre care el părea să ştie atât de multe faţă de ea, chiar dacă era „munca“ ei, nu a lui, încât îi trezise o uşoară ostilitate. Din fericire, era un vorbitor strălucit, pasionat de Philip K. Dick, de Pe căi greşite, de vidre de mare şi de pume, de matematica aplicată în viaţa de zi cu zi, în special de metoda lui geometrică de pedagogie statistică, pe care o explicase atât de bine, încât aproape că înţelesese şi ea. A treia oară când se văzuseră, la un restaurant care servea paste, unde fusese nevoită să pretindă că nu-i era foame pentru că nu primise încă salariul de la Soluţii Regenerabile, Pip se pomenise la o răscruce: ori risca o prietenie, ori se retrăgea în zona sigură a sexului de ocazie.

În faţa restaurantului, într-o ceaţă uşoară, în liniştea de duminică seara de pe Telegraph Avenue, s-a dat la Jason, care i-a răspuns cu entuziasm. A simţit cum îi chiorăie maţele în burtă când şi-a lipit-o de a lui; spera că el nu auzise.

— Vrei să mergem la tine? i-a şoptit la ureche.

Jason a răspuns că, din păcate, sora lui venise în vizită şi nu se putea.

Auzind cuvântul „soră“, lui Pip i s-a strâns inima de enervare. Fiindcă nu avea fraţi, nu se putea abţine să-i displacă obligaţiile şi potenţialul sprijin pe care-l reprezentau fraţii altora; normalitatea lor de familie nucleară, preţioasa lor apropiere moştenită.

— Putem merge la mine, a propus ea, puţin iritată.

Şi fusese atât de absorbită de pica pe care i-o purta surorii lui Jason pentru că o izgonise din dormitorul lui (şi, prin extensie, din inima lui, chiar dacă nu-şi dorea în mod deosebit un loc în ea), atât de cătrănită de situaţia ei în timp ce străbăteau de mână Telegraph Avenue, încât, până să-şi aducă aminte că nu puteau merge acolo, erau deja în faţa uşii.

— Oh! a făcut ea. Oh! Poţi să aştepţi o clipă afară, să rezolv o chestie?

— Ăă… sigur, a răspuns Jason.

Ea l-a sărutat recunoscătoare şi au urmat zece minute de giugiuleală şi pipăială în faţa uşii, iar Pip s-a lăsat în voia plăcerii de a fi atinsă de un băiat curat şi foarte priceput până când un chiorăit perfect distinct dinspre stomacul ei a trezit-o la realitate.

— O clipă, da? a spus.

— Ţi-e foame?

— Nu! Sau, de fapt, parcă m-a luat un pic aşa, brusc. Dar la restaurant nu-mi era.

A băgat cheia în yală şi a intrat în casă. În living, colegul ei de apartament schizofrenic, Dreyfuss, şi colegul ei de apartament handicapat, Ramón, se uitau la un meci de baschet la un televizor luat de la gunoi, cu un convertor digital căpătat de al treilea coleg de apartament, Stephen, de care Pip era mai mult sau mai puţin îndrăgostită, în urma unui troc încheiat pe stradă. Trupul lui Dreyfuss, umflat de medicamentele pe care până atunci le luase cu regularitate, umplea un fotoliu scund, recuperat de la gunoi.

— Pip, Pip! a strigat Ramón. Pip, ai treabă acum? Ai zis că mă ajuţi cu vocabulăria. Mă ajuţi?

Pip şi-a dus un deget la buze, iar Ramón şi-a acoperit gura cu palmele.

— Păi, da, a spus Dreyfuss cu voce scăzută. Nu vrea să ştie nimeni că e aici. Oare de ce? Or fi spioni nemţi în bucătărie? Fireşte, folosesc cuvântul „spioni“ în sens larg, deşi poate nu întru totul deplasat, dat fiind că Grupul de Studiu pentru Dezarmare Nucleară din Oakland are cam treizeci şi cinci de membri, dintre care Pip şi Stephen nu sunt în nici un caz cei mai de bază, şi totuşi casa pe care au ales nemţii s-o fericească de aproape o săptămână deja, cu zelul şi indiscreţia lor atât de tipic nemţeşti, e a noastră. Un amănunt curios, demn de reţinut.

— Dreyfuss, a şuierat Pip, apropiindu-se de el ca să nu fie nevoită să ridice tonul.

El şi-a împreunat placid degetele umflate pe burtă şi a continuat conversaţia cu Ramón, care nu se sătura niciodată să-l asculte.

— Nu cumva Pip vrea să evite discuţiile cu spionii nemţi? Poate mai ales în seara asta? Când a venit acasă cu un băiat cu care s-a pupăcit vreun sfert de ceas pe verandă?

— Tu eşti spionul, a şoptit ea furioasă. Nu suport spionatul.

— Nu suportă că observ lucruri care nu i-ar scăpa nici unui om inteligent, i-a explicat Dreyfuss lui Ramón. Să observi ce se vede cu ochiul liber nu se cheamă că spionezi. Şi poate că nici nemţii nu fac altceva. Spion eşti când ai un motiv, şi în cazul ăsta…

S-a întors spre ea.

— În cazul ăsta, te sfătuiesc să te întrebi ce caută germanii ăia indiscreţi şi zeloşi în casa noastră.

— Nu cumva ai întrerupt tratamentul? a şoptit Pip.

— Pupăcit, Ramón. Uite un cuvânt frumos pentru vocabularul tău.

— Ce vreasă zică?

— Să te pupi, asta vrea să zică. Să stai bot în bot cu cineva. Să smulgi din rădăcini săruturi care-i cresc pe buză².

— Pip, mă ajuţi cu vocabulăria?

— Cred că are alte planuri pentru diseară, amice.

— Nu, nu acum, scumpete, i-a şoptit Pip lui Ramón, după care s-a întors spre Dreyfuss. Nemţii sunt aici pentru că i-am invitat noi, fiindcă aveam loc. Dar ai dreptate, te rog să nu le spui că sunt aici.

— Tu ce zici, Ramón? a întrebat Dreyfuss. S-o ajutăm? Ea nu te ajută cu vocabularul.

— Of, pentru Dumnezeu! Ajută-l tu. Doar tu eşti ăla cu ditamai vocabularul.

Dreyfuss s-a întors iar spre Pip şi a privit-o insistent, cu o privire inteligentă, dar fără pic de emoţie. Tratamentul părea să-i ţină în frâu boala atât cât să nu măcelărească oameni pe stradă cu sabia, însă nu şi cât să nu i se citească intenţia în priviri. Stephen o asigurase că Dreyfuss se uita la toată lumea la fel, dar Pip era convinsă că, dacă avea să-şi întrerupă vreodată tratamentul, pe ea avea s-o alerge cu sabia sau cu orice altceva, în ea avea să incarneze problemele lumii, conspiraţia împotriva lui. Ba mai mult de-atât, simţea că el intuieşte pe undeva falsitatea ei.

— Mi-e scârbă de nemţii ăştia şi de spionatul lor, a zis Dreyfuss. Primul lor gând când intră într-o casă e cum să pună stăpânire pe ea.

— Sunt activişti pentru pace, Dreyfuss. Nu-i mai interesează să cucerească lumea de vreo şaptezeci de ani.

— Vreau ca tu şi Stephen să-i daţi afară.

— Bine! Aşa facem! Mai încolo. Mâine.

— Nouă nu ne plac nemţii, nu-i aşa, Ramón?

— Ne place când suntem numa’ noi cinci, ca o famelie, a zis celălalt.

— Ei… nu suntem o familie. Nu chiar. Nu. Avem fiecare familia noastră, nu-i aşa, Pip?

Dreyfuss a privit-o iar în ochi cu înţeles, ca un om care ştie despre ce vorbeşte, fără pic de căldură umană – sau poate că o privea, pur şi simplu, fără urmă de dorinţă? Poate că orice bărbat ar privi-o la fel de crud dacă factorul sex ar ieşi cu totul din ecuaţie. S-a apropiat de Ramón şi i-a pus mâinile pe umerii durdulii, căzuţi.

— Ramón, scumpete, am treabă acum, a zis ea. Dar mâine o să fiu acasă toată seara, OK?

— OK, a răspuns el cu toată încrederea.

Ea s-a repezit la uşă şi l-a primit în casă pe Jason, care sufla în palmele făcute căuş. Când au trecut prin living, Ramón şi-a acoperit iar gura cu palmele, mimând promisiunea discreţiei, în timp ce Dreyfuss se uita imperturbabil la baschet. Jason avea atâtea de văzut în casă, deşi Pip ar fi preferat să vadă cât mai puţine, iar Dreyfuss şi Ramón răspândeau fiecare mirosul lui, primul de drojdie, celălalt de urină, cu care ea era obişnuită, dar nu şi vizitatorii. A urcat repede scara în vârful picioarelor, sperând că Jason avea să înţeleagă aluzia şi s-o urmeze în grabă, fără o vorbă. Din spatele unei uşi închise de la primul etaj răzbătea refrenul familiar al lui Stephen şi al nevesti-sii, care-şi căutau nod în papură.

În micul ei dormitor de la etajul al doilea, l-a condus pe Jason până la saltea fără să aprindă vreo lumină, pentru că nu voia ca el să vadă cât e de săracă. Trăia într-o sărăcie lucie, dar avea aşternuturi curate. Curăţenia era averea ei. Cu un an în urmă, când se mutase în cameră, frecase fiecare centimetru pătrat de podea şi pervaz folosind un spray dezinfectant, iar când apăruseră şoarecii, astupase toate găurile cu vată minerală, la sfatul lui Stephen, apoi curăţase iar podeaua. Acum însă, după ce-i trăsese lui Jason tricoul peste umerii osoşi, îl lăsase s-o dezbrace şi se angrenaseră amândoi într-un preludiu plăcut, doar ca să-şi aducă aminte că singurele ei prezervative erau în trusa de toaletă pe care o lăsase în baia de la parter înainte să plece, pentru că nemţii îi ocupaseră baia obişnuită, curăţenia ei devenise şi ea un handicap. A sărutat din vârful buzelor erecţia perfect circumcisă a lui Jason, a şoptit: „Scuze, o clipă, vin imediat“, a înşfăcat un halat de baie pe care abia pe ultimele trepte a apucat să şi-l aranjeze şi să-l lege şi şi-a dat seama că uitase să explice unde plecase.

— Căcat! a exclamat oprindu-se pe scară.

Nimic la Jason nu sugera o promiscuitate deşănţată, ei îi mai rămăsese o reţetă valabilă pentru pilula de a doua zi şi în acel moment simţea că sexul era singurul lucru din viaţa ei la care se pricepea cât de cât. Dar trebuia să încerce să-şi păstreze trupul curat. A cuprins-o autocompătimirea, convingerea că numai pentru ea sexul era un asemenea calvar logistic – un peşte gustos cu o sumedenie de oase mărunte. În spatele ei, dincolo de uşa dormitorului matrimonial, soţia lui Stephen perora pe un ton ridicat despre vanitatea morală.

— Mai bine risc vanitatea morală, a întrerupt-o el, dacă alternativa e să mă angajez la un plan minunat care nenoroceşte patru miliarde de oameni.

— Exact asta se cheamă vanitate morală! a replicat nevastă-sa jubilând.

Vocea lui Stephen a deşteptat în Pip o dorinţă mult mai profundă decât cea pe care o simţea pentru Jason, aşa că a tras rapid concluzia că ea nu se făcea vinovată de vanitate morală – mai degrabă era un caz de stimă de sine scăzută, din moment ce bărbatul pe care-l dorea cu adevărat nu era cel cu care avea intenţia să şi-o tragă numaidecât. A coborât în vârful picioarelor până la parter, trecând pe lângă mormanele de materiale de construcţie recuperate de la gunoi din hol. În bucătărie, Annagret, nemţoaica, vorbea în germană. Pip s-a repezit în baie, şi-a îndesat trei prezervative în buzunarul halatului, a băgat iar capul pe uşă, însă şi l-a tras repede înapoi: Annagret stătea acum în picioare în pragul bucătăriei.

Era o frumuseţe cu ochi negri şi voce plăcută, ceea ce o băga în ceaţă pe Pip, cu prejudecăţile ei despre urâţenia limbii germane şi despre ochii albaştri ai celor care o vorbeau. Împreună cu iubitul ei, Martin, îşi petrecea concediul în tot felul de mahalale americane, sub pretextul de a atrage atenţia asupra organizaţiei lor internaţionale pentru drepturile squatterilor³ şi de a stabili legături cu mişcarea antinucleară din America, deşi principalul lor scop părea să se fotografieze unul pe altul în faţa unor graffiti de ghetou cu mesaj optimist. Marţea trecută, la o reuniune de seară la care Pip fusese nevoită să participe, fiindcă era rândul ei să gătească, soţia lui Stephen avusese o ciocnire cu Annagret pe tema programului nuclear al Israelului. Soţia lui Stephen era una dintre acele individe care le poartă pică femeilor frumoase (faptul că nu avea nimic de împărţit cu Pip, ba dimpotrivă, încerca să adopte o atitudine maternă faţă de ea, îi confirma că nu-i aprecia cine ştie ce înfăţişarea), iar drăgălăşenia naturală a lui Annagret, mai degrabă pusă în valoare decât ştirbită de tunsoarea ei rebelă şi de cele câteva piercinguri din sprâncene, o iritase atât de rău, încât o făcuse să debiteze trăsnăi flagrante despre Israel. Cum programul nuclear al Israelului era, întâmplător, singurul subiect în materie de dezarmare pe care Pip îl stăpânea bine, fiindcă pregătise recent un raport pentru grupul de studiu, şi cum era la rândul ei teribil de geloasă pe soţia lui Stephen, se lansase într-un rezumat elocvent, de cinci minute, despre indiscutabila capacitate nucleară a Israelului.

Annagret fusese, în mod absurd, fascinată. Declarându-se „super-impresionată“ de Pip, o luase deoparte, în living, unde stătuseră pe canapea şi avuseseră o conversaţie lungă, ca între fete. Era ceva irezistibil în atenţiile lui Annagret, iar când începuse să vorbească despre celebrul proscris al internetului, Andreas Wolf, pe care părea să-l cunoască personal, spunând că Pip era exact genul de tânără de care avea nevoie Proiectul Rază de Soare al lui Wolf şi insistând să-şi dea demisia de la slujba ei oribilă, exploatatoare, să aplice pentru unul dintre stagiile de practică plătite oferite de Proiectul Rază de Soare, pe care era foarte probabil să-l şi obţină, nu trebuia decât să completeze un „chestionar“-tip pe care avea să i-l dea chiar Annagret înainte să plece din oraş, Pip se simţise atât de flatată – atât de dorită –, încât acceptase. Asta după patru ore de băut vin într-un ritm susţinut.

A doua zi dimineaţă, pe trezie, îşi regretase promisiunea. Andreas Wolf şi Proiectul lui funcţionau în acel moment în America de Sud, din cauza diferitelor mandate de arestare, europene şi americane, emise în urma acuzaţiilor de hacking şi spionaj, şi nici nu se punea problema ca Pip să-şi lase mama şi să plece acolo. În plus, deşi avea prieteni care-l considerau pe Wolf un erou şi era vag interesată de ideea lui că secretul înseamnă oprimare, iar transparenţa – libertate, Pip nu era o persoană angajată politic. În general, nu făcea decât să-l urmeze pe Stephen, întreţinând cu activismul aceeaşi relaţie superficială, inconstantă, pe care o avea cu sportul. La asta se adăuga faptul că Proiectul Rază de Soare şi fervoarea cu care Annagret vorbise despre el păreau să aibă ceva sectar. Mai era şi certitudinea ei că, dacă completa chestionarul, avea să se vadă imediat că nu era nici pe departe atât de deşteaptă şi de bine informată pe cât o făcuse să pară discursul ei de cinci minute despre Israel. Aşa că-i evitase pe germani până în acea dimineaţă, când, pregătindu-se să iasă cu Jason ca să citească numărul de duminică din Times, găsise un bilet de la Annagret scris pe un ton atât de ofensat, încât îi lăsase şi ea un bilet în faţa uşii, promiţându-i că o să vorbească cu ea în seara aceea.

Acum, simţindu-şi în continuare burta goală, aştepta o schimbare în şuvoiul de cuvinte germane care să semnaleze că Annagret plecase din pragul uşii de la bucătărie. De două ori, ca un câine care îi ascultă pe oameni vorbind, Pip fusese destul de sigură că-şi auzise propriul nume. Dacă ar fi gândit cum trebuie, ar fi intrat în bucătărie, ar fi spus clar că e cu un băiat şi că nu poate completa chestionarul şi s-ar fi dus sus. Dar era moartă de foame, iar sexul îi părea acum o activitate mai degrabă abstractă.

În sfârşit a auzit paşi, hârşâitul unui scaun de bucătărie. S-a repezit afară din baie, dar şi-a agăţat poalele halatului în ceva. Într-un cui dintr-o bucată de lemn recuperată. În timp ce ţopăia ca să se ferească de lemnul în cădere, glasul lui Annagret a răsunat în spatele ei pe coridor.

— Pip? Pip, te caut de trei zile!

S-a întors şi a văzut-o pe Annagret apropiindu-se.

— Bună, da, scuze, a spus ea, grăbindu-se să pună la loc lemnul. Nu pot chiar acum. Am… Ce zici de mâine?

— Nu, a răspuns Annagret zâmbind. Hai acum. Haide, haide, doar ai promis.

— Hmm… (Mintea lui Pip nu stabilea corect priorităţile. În bucătărie, unde stăteau nemţii, erau şi fulgii de porumb şi laptele. Poate n-avea să fie chiar un capăt de ţară dacă mânca ceva înainte să se întoarcă la Jason. Doar avea să fie, nu-i aşa?, mai eficientă, mai entuziastă şi mai energică dacă mânca mai întâi nişte fulgi de porumb.) Lasă-mă numai o clipă, să mă duc până sus, a zis ea. O clipă, da? Promit că vin imediat.

— Nu, haide, haide. Vino acum. Durează numai câteva minute, zece minute. O să vezi, e distractiv, e doar un formular care trebuie completat. Haide. Te-am aşteptat toată seara. Vii acum să-l completezi, ja?

Frumoasa Annagret îi făcea semn să intre. Pip înţelegea acum ce voise să spună Dreyfuss despre nemţi. Şi totuşi era o uşurare să-ţi dea cineva ordine. În plus, lipsise deja atât de mult, încât ar fi fost neplăcut să urce şi să se roage de Jason să mai aibă puţină răbdare, iar neplăcerile erau o parte atât de însemnată din viaţa ei, încât adoptase strategia de-a amâna întâlnirea cu ele cât mai mult posibil, chiar dacă amânarea le-ar fi putut face şi mai neplăcute atunci când le întâlnea într-adevăr.

— Pip dragă, a zis Annagret, mângâind-o pe păr în timp ce ea stătea la masa din bucătărie, mânca un castron mare cu fulgi de porumb şi nu prea avea chef să-i atingă cineva părul. Mulţumesc că faci asta pentru mine.

— Hai să terminăm repejor, bine?

— Da, o să vezi. E doar un formular care trebuie completat. Îmi aminteşti foarte mult de mine însămi când eram de vârsta ta şi-mi căutam un scop în viaţă.

Chestia asta nu i-a picat bine lui Pip.

— OK, a zis ea. Scuze că întreb, dar Proiectul Rază de Soare e cumva un cult?

— Cult? (Martin, tot numai barbă ţepoasă şi keffiyeh⁴ palestinian, a început să râdă în celălalt capăt al mesei.) Poate cultul personalităţii.

— Ist doch Quatsch, du, a intervenit Annagret, destul de iritată. Also wirklich.⁵

— Scuze, ce-ai zis? a întrebat Pip.

— Am zis că e un mare rahat ce spune el. Proiectul e exact opusul unui cult. Se bazează pe cinste, adevăr, transparenţă, libertate. Guvernele care cultivă cultul personalităţii sunt cele care nu-l înghit.

— Dar Proiectul are un lider foarte „cherismetic“, a spus Martin.

— Charismatic? a întrebat Pip.

— Charismatic. La mine a sunat ceva de genul „arismetic“. Andreas Wolf e foarte charismatic. (Martin a râs iar.) Chestia asta aproape că ar putea apărea într-o lecţie de vocabular. Cum să folosim cuvântul charismatic într-o propoziţie. „Andreas Wolf e foarte charismatic.“ Iar propoziţia capătă sens imediat, pricepi instantaneu ce înseamnă cuvântul. El e chiar definiţia cuvântului.

Martin părea s-o împungă pe Annagret, ceea ce ei nu-i plăcea. Iar Pip a avut intuiţia, sau cel puţin aşa i se părea, că Annagret se culcase cu Andreas Wolf mai demult. Era cu cel puţin zece, poate chiar cincisprezece, ani mai în vârstă decât Pip. Dintr-o mapă de plastic semitransparentă, care părea marfă europeană, Annagret a scos câteva foi ceva mai lungi şi mai înguste decât cele americane.

— Deci tu faci recrutare? a întrebat Pip. Iei chestionarele după tine?

— Da, am autoritatea asta, a răspuns Annagret. De fapt, nu autoritate, fiindcă noi respingem autoritatea. Sunt una dintre persoanele care fac chestia asta pentru grup.

— De-aia ai venit în State? E o expediţie de recrutare?

— Annagret e omul-orchestră, a spus Martin cu un zâmbet ce reuşea cumva să fie în acelaşi timp admirativ şi sarcastic.

Când ea l-a rugat s-o lase singură cu Pip, el s-a îndreptat senin spre living, fără a da semne c-ar fi remarcat că lui Dreyfuss îi displăcea compania lui. Pip a profitat de ocazie ca să-şi mai pună o porţie de cereale. Măcar aşa bifa căsuţa alimentară.

— Am o relaţie bună cu Martin, însă e foarte gelos, i-a explicat Annagret.

— Pe cine să fie gelos? a întrebat Pip mâncând. Pe Andreas Wolf?

Cealaltă a clătinat din cap.

— Am fost foarte apropiată de Andreas mult timp, dar asta înainte să-l cunosc pe Martin.

— Deci erai foarte tânără.

— Martin e gelos pe prietenele mele. Cea mai mare ameninţare pentru un bărbat german, oricât de grozav ar fi el, e ca femeile să fie bune prietene între ele pe la spatele lui. Chiar îl agasează, de parcă ar fi ceva strâmb în felul cum e făcută lumea. De parcă o să-i aflăm toate secretele şi o să-i luăm puterea sau n-o să mai avem nevoie de el. Ai şi tu problema asta?

— Mă tem că, de obicei, eu sunt cea geloasă.

— Ei, de-aia e Martin gelos pe internet, pentru că e mijlocul principal de comunicare cu prietenii mei. Am atâţia prieteni pe care nu i-am întâlnit – prieteni adevăraţi. E-mail, reţele sociale, forumuri. Ştiu că Martin se uită uneori la pornografie, n-avem secrete unul faţă de altul, iar dacă nu s-ar uita, probabil ar fi singurul bărbat german care n-o face – cred că pornografia pe internet a fost gândită special pentru bărbaţii germani, fiindcă le place să fie singuri, să controleze totul şi au fantezii de dominare. Însă el zice că se uită doar pentru că eu am prea multe prietene pe internet.

— Ceea ce, fireşte, ar putea fi pur şi simplu un soi de pornografie pentru femei, a comentat Pip.

— Nu. Gândeşti aşa fiindcă eşti tânără şi poate nu ai atâta nevoie de prietenie.

— Nu-ţi trece niciodată prin minte că mai bine te-ai cupla cu femei?

— Deocamdată, relaţiile dintre bărbaţi şi femei în Germania sunt groaznice, a răspuns Annagret, ceea ce suna oarecum ca un „nu“.

— Cred că încercam să spun doar că internetul e numai bun să satisfacă nevoi de la distanţă. Şi pentru bărbaţi, şi pentru femei.

— Totuşi nevoia femeilor de prietenie e cu adevărat satisfăcută pe internet, nu e numai fantezie. Şi, cum Andreas înţelege puterea internetului, cât de important poate fi pentru femei, Martin e gelos şi pe el – din cauza asta şi nu fiindc-aş fi avut pe vremuri o relaţie apropiată cu Andreas.

— Bun. Dar dacă Andreas e liderul charismatic, atunci el deţine puterea, ceea ce pentru tine înseamnă, din câte înţeleg, că e un bărbat ca toţi ceilalţi.

Annagret a clătinat din cap.

— Andreas e extraordinar fiindcă ştie că internetul e cel mai tare instrument de aflat adevărul inventat vreodată. Şi ce ne spune el? Ne spune că, în societate, totul se învârte în jurul femeilor, nu al bărbaţilor. Toţi bărbaţii se uită la poze cu femei şi toate femeile comunică cu alte femei.

— Cred că ai uitat de sexul gay şi de filmuleţele cu animale, a spus Pip. Totuşi ce-ar fi să ne apucăm de chestionar? Mă cam aşteaptă un băiat sus şi de-aia umblu doar în halat, fără nimic pe dedesubt, în caz că te întrebai.

— Chiar acum? Sus?

Tonul lui Annagret era alarmat.

— Credeam că o să fie un chestionar scurt.

— Nu poţi să-l amâni pe altă seară?

— Dacă se poate, aş vrea să evit asta.

— Atunci du-te şi spune-i că ai nevoie de câteva minute, zece minute, pentru o prietenă. Ca să nu mai fii tu aia geloasă de data asta.

Şi Annagret i-a făcut cu ochiul, ceea ce a impresionat-o pe Pip, care nu se pricepea deloc la asta, făcutul cu ochiul fiind opusul sarcasmului.

— Eu zic să profiţi de mine cât sunt aici, a îndemnat-o ea.

Annagret a asigurat-o că nu existau răspunsuri corecte sau greşite la chestionar, ceea ce lui Pip nu i se părea plauzibil pentru că, dacă nu existau răspunsuri greşite, atunci de ce să mai pierzi timpul cu chestionarul? Însă frumuseţea lui Annagret era reconfortantă. Stând în faţa ei la masă, Pip avea impresia că e intervievată pentru slujba de a fi Annagret.

— „Care dintre următoarele superputeri e cea mai folositoare?“, a citit Annagret. „Să zbori, să fii invizibil, să citeşti minţile oamenilor sau să opreşti timpul în loc pentru toată lumea în afară de tine.“

— Să citeşti minţile oamenilor, a zis Pip.

— E un răspuns bun, chiar dacă nu există răspunsuri corecte.

Zâmbetul lui Annagret era atât de cald că învăluia totul. Pip avea încă nostalgia facultăţii, când fusese bună la teste.

— „De ce! Motivează-ţi alegerea“, a citit Annagret.

— Pentru că nu am încredere în oameni, a răspuns Pip. Până şi mama, în care am încredere, îmi ascunde unele lucruri, lucruri foarte importante, şi mi-ar plăcea să le aflu fără să fie silită să mi le spună. Ca să ştiu ce vreau să ştiu, dar să se simtă şi ea bine. Apoi, apropo de ceilalţi, şi e valabil chiar pentru toată lumea, niciodată nu-mi dau seama exact ce părere au despre mine şi nu prea le am cu ghicitul. Aşa că ar fi bine să pot intra în minţile lor, fie şi pentru două secunde, ca să ştiu că totul e OK – să mă asigur că nu gândesc cine ştie ce lucruri oribile despre mine, pe care nici nu le bănuiesc –, şi să pot avea încredere în ei. N-aş abuza de asta sau mai ştiu eu ce. Însă e foarte greu să fii tot timpul suspicios faţă de oameni. Sunt nevoită să mă strofoc ca să-mi dau seama ce vor de la mine. E tare obositor.

— O, Pip, aproape că ne putem opri aici. E fantastic ce spui!

— Serios? a întrebat ea zâmbind cu tristeţe. Vezi, chiar şi acum, mă întreb de ce spui asta. Poate că pur şi simplu vrei să mă convingi să merg înainte cu chestionarul. De altfel, mă întreb şi de ce ţii aşa de mult să-l completez.

— Poţi să ai încredere în mine. Pentru că m-ai impresionat, atâta tot.

— Vezi, asta n-are nici un sens, fiindcă chiar nu prea am cu ce să impresionez. Nu ştiu chiar atât de multe despre armele nucleare, pur şi simplu s-a nimerit să ştiu despre Israel. N-am deloc încredere în tine. Deloc. N-am încredere în oameni. (Pip se aprinsese la faţă.) Gata! Acum trebuie să mă duc sus. Mă simt prost că mi-am lăsat prietenul singur.

Annagret ar fi trebuit să priceapă aluzia şi s-o lase în pace sau măcar să-şi ceară scuze că o reţine, dar (să fi fost o chestie nemţească?) nu părea să priceapă foarte bine aluziile.

— Trebuie să respectăm formularul, a zis ea. E un simplu formular, însă trebuie să-l respectăm. (A bătut-o uşor pe Pip pe mână, apoi a mângâiat-o.) O să ne grăbim.

Pip se întreba de ce o tot atinge Annagret.

— „Prietenii tăi dispar. Nu răspund la mesaje, pe Facebook sau la telefon. Vorbeşti cu şefii lor, care-ţi spun că n-au mai venit la serviciu. Vorbeşti cu părinţii lor, care sunt foarte îngrijoraţi. Te duci la poliţie, unde eşti informată că a avut loc o anchetă şi că prietenii tăi sunt bine, însă acum locuiesc în alte oraşe. După o vreme rămâi fără prieteni. Ce faci atunci? Aştepţi să dispari şi tu ca să afli ce s-a întâmplat cu prietenii tăi? Încerci să investighezi? Fugi?“

— Doar prietenii mei dispar? a întrebat Pip. Străzile sunt în continuare pline de oameni de vârsta mea care nu-mi sunt prieteni?

— Da.

— Sincer, cred că m-aş duce la psihiatru dacă mi s-ar întâmpla aşa ceva.

— Dar psihiatra vorbeşte cu poliţia şi se dovedeşte că tot ce ai spus e adevărat.

— Păi, atunci măcar mi-a mai rămas un prieten – psihiatra.

— Dar apoi dispare şi psihiatra.

— Ăsta e un scenariu total paranoic. Zici că l-a inventat Dreyfuss.

— Aştepţi, investighezi sau fugi?

— Sau mă sinucid. Dacă mă sinucid?

— Nu există răspunsuri greşite.

— Probabil că m-aş muta la mama. N-aş scăpa-o din ochi. Şi, dacă s-ar întâmpla totuşi, cum-necum, să dispară şi ea, probabil că m-aş sinucide, pentru că deja mi-ar fi clar că orice legătură cu mine dăunează grav sănătăţii.

Annagret a zâmbit iar.

— Excelent!

— Cum?

— Te descurci foarte, foarte bine. S-a întins peste masă şi şi-a pus palmele, palmele ei fierbinţi, pe obrajii lui Pip.

— Ăsta e răspunsul corect, să mă sinucid?

Annagret şi-a retras mâinile.

— Nu există răspunsuri greşite.

— Atunci e cam greu să te bucuri când te descurci bine.

— „Dintre următoarele lucruri, pe care le-ai pus în practică fără permisiune: ai spart contul de e-mail al altei persoane, ai citit informaţiile dintr-un smartphone care nu-ţi aparţine, ai căutat în computerul altcuiva, ai citit jurnalul altei persoane, ai scotocit prin documentele intime ale altcuiva, ai ascultat o conversaţie privată când ai fost sunată din greşeală, ai obţinut fraudulos informaţii despre cineva, ţi-ai lipit urechea de un perete sau de o uşă ca să asculţi o conversaţie şi altele asemenea?“

Pip s-a încruntat.

— Am voie să sar peste o întrebare?

— În mine poţi să ai încredere. (Annagret a atins-o iar pe mână.) E mai bine să răspunzi.

După un moment de ezitare, Pip a mărturisit:

— Am luat la rând toate hârtiile şi hârtiuţele mamei. Dac-ar fi avut un jurnal, l-aş fi citit, dar n-are. Dac-ar fi avut cont de e-mail, i l-aş fi spart. Aş fi intrat pe internet şi aş fi căutat în toate bazele de date posibile. Nu sunt mândră de asta, însă ea nu vrea să-mi spună cine e tata, nici unde m-am născut, nici măcar care e numele ei adevărat. Susţine că vrea să mă protejeze, dar cred că pericolul e doar în capul ei.

— Sunt lucruri pe care simţi nevoia să le ştii, a zis Annagret pe un ton grav.

— Da.

— Ai dreptul să le ştii.

— Da.

— Înţelegi că Proiectul Rază de Soare te poate ajuta să afli aceste lucruri?

Lui Pip a început să-i bată inima nebuneşte, în parte pentru că, la drept vorbind, nu se gândise la asta, iar perspectiva era înfricoşătoare, dar mai ales fiindcă simţea că se pusese în mişcare un adevărat proces de seducţie, un proces pentru care toate atingerile lui Annagret fuseseră numai un preludiu. Şi-a retras mâna şi şi-a cuprins pieptul cu braţele, stresată.

— Credeam că Proiectul se axează pe secrete corporatiste şi de siguranţă naţională.

— Da, sigur. Dar Proiectul are multe resurse.

— Deci aş putea pur şi simplu să le scriu celor de-acolo şi să le cer informaţii?

Annagret a clătinat din cap.

— Nu e o agenţie de investigaţii privată.

— Dar dacă aş face un stagiu la ei?

— Da, sigur.

— Ei, asta-i interesant.

— E o temă de gândire, ja?

— Ja-ah, a răspuns Pip.

— „Călătoreşti într-o ţară străină“, a reluat Annagret lectura, „şi, într-o noapte, poliţia vine în camera ta de la hotel şi te arestează ca spioană, chiar dacă nu ai spionat. Eşti dusă la secţia de poliţie. Ţi se spune că poţi să dai un singur telefon, iar convorbirea va fi ascultată la ambele capete. Eşti avertizată că şi persoana sunată va fi suspectată de spionaj. Pe cine suni?“

— Pe Stephen, a răspuns Pip.

Un licăr de dezamăgire s-a ivit pe faţa lui Annagret.

— Stephen ăsta? Ăsta de-aici?

— Da, e ceva rău în asta?

— Iartă-mă, dar am crezut că o să spui că pe mama ta. Până acum ai menţionat-o în toate răspunsurile. Ea e singurul om în care ai încredere.

— Dar e vorba de încredere în sensul profund, a răspuns Pip. Ar înnebuni de grijă şi oricum ea habar n-are cum funcţionează lumea, n-ar şti pe cine să sune ca să mă ajute. Stephen ar şti exact pe cine să sune.

— Mie mi se pare un om cam slab.

— Cum?

— Mi se pare slab. E însurat cu tipa aia supărată pe viaţă, dominatoare.

— Da, ştiu, are o căsnicie nefericită – crede-mă că ştiu.

— Ţii la el! a exclamat Annagret, decepţionată.

— Şi dacă ţin, ce?

— Păi, nu mi-ai zis. Când am stat pe canapea, ne-am spus totul, dar asta nu mi-ai zis.

— Nici tu nu mi-ai zis că te-ai culcat mai demult cu Andreas Wolf!

— Andreas e o persoană publică. Trebuie să am grijă. Şi au trecut mulţi ani de-atunci.

— Vorbeşti despre el ca şi cum ai face-o din nou fără să clipeşti.

— Te rog, Pip, a spus Annagret prinzând-o de mâini. Hai să nu ne certăm. N-am ştiut că ţii la Stephen. Scuză-mă.

Dar rana pe care i-o provocase cuvântul „slab“ era acum şi mai dureroasă pentru Pip, şi s-a îngrozit gândindu-se câte informaţii personale îi dezvăluise deja unei femei care era atât de sigură pe frumuseţea ei încât îşi umpluse faţa de metal şi-şi retezase părul cu foarfeca de grădină (cel puţin aşa arăta). Pip, care nu avea motive să fie la fel de încrezătoare, şi-a smuls mâinile din strânsoare, s-a ridicat şi a trântit cu zgomot castronul unde fuseseră cerealele în chiuvetă.

— Mă duc sus…

— Nu, mai avem şase întrebări…

— Fiindcă e clar că n-o să plec în America de Sud şi n-am deloc încredere în tine, dar absolut deloc, aşa că ce-ar fi să-l iei pe iubitul tău onanist şi să vă duceţi în L.A., să ocupaţi altă casă şi să dai chestionarul cuiva care ţine la un om mai puternic decât Stephen. Nu vrem să mai staţi la noi în casă, nici eu, nici ceilalţi. Dacă ai fi avut o brumă de respect faţă de mine, ţi-ai fi dat seama că nici măcar nu voiam să fiu aici în clipa asta.

— Pip, stai puţin, te rog, îmi pare tare rău. (Annagret părea sincer afectată.) Nu trebuie să mai răspundem la întrebări…

— Credeam că e un formular care trebuie completat. Trebuie, trebuie. Doamne, ce proastă sunt!

— Ba eşti foarte deşteaptă. Cred că eşti extraordinară. Numai că viaţa ta se învârte un pic prea mult în jurul bărbaţilor în momentul ăsta.

Pip a făcut ochii mari la această nouă insultă.

— Poate ai vrea să ai o prietenă ceva mai matură, dar care pe vremuri semăna mult cu tine.

— Tu n-ai fost niciodată ca mine, a zis Pip.

— Ba am fost. Te rog să stai jos, ja? Hai să vorbim.

Vocea lui Annagret era atât de mătăsoasă şi de autoritară, iar insulta ei pusese prezenţa lui Jason în dormitorul de la etajul al doilea într-o lumină atât de umilitoare, încât Pip aproape că s-a aşezat, aşa cum i se ceruse. Dar când o asalta neîncrederea în oameni, nu mai suporta fizic să stea în preajma lor. A luat-o la fugă pe hol, auzind în urma ei hârşâitul unui scaun şi vocea care o striga pe nume.

S-a oprit pe palierul de la primul etaj ca să dea frâu liber furiei. Stephen era slab? O preocupau prea mult bărbaţii? Ce drăguţ! Cu asta am crescut în ochii mei.

În spatele uşii lui Stephen, cearta conjugală încetase. Pip s-a apropiat fără zgomot până când ecourile meciului de baschet de la parter s-au stins şi a ascultat. Nu după mult timp, s-a auzit un scârţâit de arcuri, apoi un soi de oftat-scâncet inconfundabil, şi Pip şi-a dat seama că Annagret avusese dreptate, Stephen era într-adevăr slab. Totuşi era perfect normal ca doi soţi să facă sex. Ascultând, imaginându-şi scena şi simţindu-se exclusă, Pip a fost cuprinsă de o nefericire pentru care avea un singur remediu.

A urcat restul treptelor câte două odată, de parcă, dacă ajungea sus cu cinci secunde mai repede, ar fi putut compensa absenţa de jumătate de oră. În faţa uşii, şi-a luat o expresie de regret sfios, pe care o folosise cu maică-sa de o mie de ori, efectul fiind garantat. Cu expresia aceea pe chip, a deschis uşa şi a aruncat o privire înăuntru.

Lumina era aprinsă, iar între timp Jason se îmbrăcase la loc şi stătea pe marginea patului, tastând de zor pe telefon.

— Psst! Te-ai supărat rău de tot pe mine? a întrebat Pip.

El a clătinat din cap.

— Chestia e că i-am spus soră-mii că până la unşpe sunt acasă.

Cuvântul „soră“ a risipit aproape orice regret de pe faţa lui Pip, dar oricum Jason nu se uita la ea. A intrat în cameră, s-a aşezat lângă el şi l-a atins.

— Nu e încă unşpe, nu-i aşa?

— E unşpe şi douăzeci.

Ea şi-a culcat capul pe umărul lui şi i-a cuprins braţul cu mâinile. Îi simţea muşchii lucrând în timp ce scria mesajul.

— Îmi pare rău, a spus. Nu pot să explic ce s-a întâmplat. Adică pot, dar nu vreau.

— Nu trebuie să explici. Oricum mă cam prinsesem.

— De ce anume?

— De nimic. Nu contează.

— Nu, spune-mi! De ce anume te-ai prins?

El s-a oprit din scris şi a lăsat ochii în podea.

— Nici eu nu sunt tocmai normal. Deşi, prin comparaţie…

— Vreau să fac dragoste normală cu tine. Ce zici, putem? Măcar jumătate de oră? Poţi să-i spui surorii tale că întârzii puţin.

— Uite ce e, Pip, a răspuns el, încruntat. Apropo, ăsta e numele tău adevărat?

— Aşa-mi place să mi se spună.

— Nu ştiu de ce, dar parcă nu vorbesc cu tine când îţi spun aşa. Nu ştiu… „Pip.“ „Pip.“ Nu sună… Habar n-am.

Ultimele rămăşiţe de regret i-au pierit de pe chip şi şi-a luat mâinile de pe el. Ştia că n-ar trebui să explodeze, însă nu se putea abţine. Reuşise doar să nu ridice tonul.

— Bun, a zis ea. Deci nu-ţi place numele meu. Ce altceva nu-ţi mai place la mine?

— Ei, hai! Tu eşti aia care m-a lăsat să aştept aici o oră. Mai mult de-o oră.

— Mda, în timp ce te aştepta soră-ta.

Să rostească din nou cuvântul „soră“ a fost ca şi cum ar fi aruncat un chibrit într-un cuptor plin cu gaz neaprins – furia gata să explodeze pe care o purta zilnic în suflet. Mintea ei scotea un soi de sfârrr.

— Serios, acuma, a continuat ea, cu inima bătându-i nebuneşte, n-ai decât să-mi spui tot ce nu-ţi place la mine, din moment ce, evident, n-o să ne futem niciodată pentru că nu-s destul de normală, deşi poate mă ajuţi tu să pricep ce-i aşa de anormal la mine.

— Ei, hai! Aş fi putut să plec pur şi simplu, a zis Jason.

Nota moralizatoare din vocea lui a aprins o acumulare şi mai mare şi mai difuză de gaz, o substanţă politică inflamabilă cu care se impregnase de la maică-sa, apoi de la anumiţi profesori din facultate, din unele filme subversive şi, mai nou, de la Annagret, un simţ al nedreptăţii inerente anizotropiei relaţiilor de gen, cum o numise un profesor, ce le permitea băieţilor să-şi camufleze dorinţele obiectificatoare prin limbajul emoţiilor, în timp ce fetele jucau jocul sexual al băieţilor pe riscul lor, fraiere dacă obiectificau, victime dacă n-o făceau.

— Când ţi-o sugeam, parcă nu-ţi mai venea să mă critici, a zis ea.

— Nu te-am obligat eu, a replicat Jason. Şi oricum, a fost scurt.

— Da, pentru că a trebuit să mă duc jos să iau un prezervativ ca să ţi-o bagi în mine.

— Oau! Deci acum eu sunt de vină pentru tot?

Printr-o ceaţă de foc sau de sânge fierbinte, privirea lui Pip a căzut asupra telefonului pe care Jason îl ţinea în mână.

— Hei! a ţipat el.

Ea a sărit în picioare şi s-a repezit în celălalt capăt al camerei, cu telefonul lui.

— Hei, nu poţi să faci aşa ceva! a strigat Jason ţinându-se după Pip.

— Ba pot!

— Ba nu poţi, nu e corect. Hei! Hei! N-ai dreptul!

Ea s-a strecurat sub biroul de copil care era singura ei piesă de mobilier, cu faţa la perete, proptindu-se cu un picior în lemnul lui. Jason a încercat s-o scoată afară trăgând-o de cordonul halatului, dar n-a reuşit s-o urnească şi nu părea dispus să recurgă la măsuri mai violente.

— Eşti sărită de pe fix? Ce faci? a zis el.

Pip a atins ecranul telefonului cu degete tremurătoare.

— Căcat, căcat, căcat! a exclamat Jason agitându-se în spatele ei. Ce faci?

Când a derulat în jos conversaţia, Pip a dat peste următorul schimb de replici.

Pip s-a lăsat într-o rână, a pus telefonul pe podea şi l-a împins spre Jason. Furia i se risipise la fel de repede cum izbucnise, lăsând în urmă cenuşa amărăciunii.

— Pur şi simplu aşa vorbesc unii dintre amicii mei, a zis Jason. Nu înseamnă nimic.

— Te rog să pleci, i-a spus ea cu glas pierit.

— Hai s-o luăm de la capăt. Nu putem să-i dăm reboot, gen? Îmi pare foarte rău.

I-a pus o mână pe umăr, dar Pip s-a ferit. Jason şi-a retras mâna.

— Bine, uite, hai să vorbim mâine, da? i-a mai spus el. E clar că asta n-a fost seara noastră.

— Te rog să pleci şi gata.

Soluţii Regenerabile nu producea, nu construia şi nici nu instala nimic. Însă, în funcţie de vreme (nu de climă, ci de vreme, fiindcă aceasta se schimba de la un anotimp la altul, uneori chiar şi de la o oră la alta), oferea „pachete“, „intermedia“, „capta“, „sonda“, se „centra pe client“. În teorie, totul era foarte nobil. America emitea prea mult carbon în atmosferă, energia regenerabilă putea ameliora situaţia, autorităţile federale şi statale născoceau întruna noi taxe mobilizatoare, furnizorii aveau o atitudine ce varia de la indiferenţă la entuziasm moderat faţă de ideea de a-şi ecologiza imaginea, un procent mulţumitor, deloc neglijabil, de persoane fizice şi juridice din California erau dispuse să plătească în plus pentru electricitate curată, iar acest plus, înmulţit cu câteva mii bune, adunat la fluxul de bani dinspre Washington şi Sacramento, minus banii ce intrau în companiile care chiar produceau sau instalau obiecte, acoperea cele cincisprezece salarii de la Soluţii Regenerabile şi le închidea gura acţionarilor capitalişti. Şi jargonul companiei era bun: colectiv, comunitate, cooperativă. Iar Pip avea intenţii bune, chiar dacă asta se datora simplului fapt că n-avea ambiţii mai mari. Învăţase de la maică-sa cât de important e să ai conştiinţă în viaţă, iar în facultate învăţase să se teamă şi să se simtă vinovată din cauza obiceiurilor de consum nesustenabile ale ţării. La Soluţii Regenerabile, problema ei era că nu reuşea să se lămurească ce anume vinde, nici măcar atunci când găsea cumpărători, şi de îndată ce apuca s-o facă, era pusă să vândă altceva.

În perioada de început – care, privind în urmă, era probabil cea mai puţin confuză –, vânduse contracte de furnizare de energie firmelor mici şi mijlocii, asta până când o nouă decizie a statului avea să facă imposibilă perceperea micului şi revoltătorului procent pe care Soluţii Regenerabile şi-l rezerva din fiecare. Apoi fusese pusă să atragă consumatori casnici din zone cu potenţial pentru energia regenerabilă; pentru fiecare gospodărie, Soluţii Regenerabile primea o primă plătită de unul sau mai mulţi terţi obscuri, care creaseră, pare-se, un comerţ profitabil cu contracte futures⁶. Urmase „studiul“ pe care-l făcuse în rândul locuitorilor unor oraşe progresiste, pentru a evalua interesul faţă de creşterea taxelor sau faţă de ajustarea bugetelor locale în vederea trecerii la energii regenerabile. Când Pip îi atrăsese atenţia lui Igor că cetăţenii obişnuiţi nu aveau nici o bază reală pentru a răspunde la întrebările „studiului“, el îi spusese că sub nici o formă nu trebuia să recunoască acest lucru faţă de respondenţi, pentru că răspunsurile pozitive se traduceau în bani nu doar pentru companiile producătoare, ci şi pentru terţii obscuri, cu contractele lor futures. Pip era pe punctul să-şi dea demisia când valoarea răspunsurilor scăzuse, iar ea fusese mutată la certificate de energie solară regenerabilă. Rămăsese acolo şase săptămâni relativ plăcute, până când fusese descoperit un viciu în modelul de afaceri. Din aprilie, se străduia să atragă proprietari de apartamente din South Bay să intre în microasociaţii care să funcţioneze cu energie din deşeuri.

Colegii ei de la Clienţi noi vindeau aceleaşi rahaturi, fireşte. Totuşi se dovedeau mai eficienţi decât ea, iar asta pur şi simplu pentru că acceptau fiecare nou „produs“ fără a încerca să-l înţeleagă. Îşi asumau noua descriere bombastică din toată inima, chiar atunci când era rizibilă şi/sau absurdă, iar dacă vreun potenţial client avea nelămuriri legate de „produs“, nu recunoşteau niciodată cu voce tare că e într-adevăr greu de înţeles, nu făceau nici cel mai mic efort să explice raţionamentul complex din spatele acestuia, ci o ţineau langa cu descrierea standard a produsului. Evident, asta era calea spre succes, şi totul ajunsese să fie o dublă deziluzie pentru Pip care, pe lângă că se simţea pedepsită la propriu fiindcă-şi folosea creierul, primea lunar noi dovezi că un consumator din Bay Area reacţiona în medie mai bine la o descriere semiabsurdă învăţată pe dinafară decât la o agentă de vânzări bine intenţionată care încerca să-l ajute să înţeleagă oferta. Doar când i se dădea voie să lucreze la marketing prin corespondenţă şi la promovare prin reţele sociale, talentele ei păreau ceva mai puţin irosite. Cum crescuse fără televizor, se pricepea la cuvinte.

Pentru că era luni, îi hărţuia telefonic pe numeroşii seniori de peste şaizeci şi cinci de ani care nu foloseau reţelele sociale şi nu răspunseseră la bombardamentul poştal al unei companii din districtul Santa Clara ce se numea Rancho Ancho. Microasociaţiile funcţionau numai dacă reuşeai să convingi aproape întreaga comunitate, iar un facilitator comunitar nu putea fi trimis pe teren înainte de-a atinge o rată a răspunsurilor de 50%; şi nici Pip nu câştiga „puncte pentru clienţi noi“, oricât de mult muncise.

Pip îşi puse căştile, se sili să se uite în listă şi se înjură pe sine cea din urmă cu o oră, dinainte de prânz, pentru că acel sine anterior făcuse o selecţie a listei, lăsând numele GUTTENSCHWERDER, ALOYSIUS şi BUTCAVAGE, DENNIS pentru după masă. Pip detesta numele dificile fiindcă pronunţarea lor greşită îl îndepărta imediat pe client, dar apăsă curajoasă tasta de apel. La familia Butcavage răspunse o voce de bărbat, cu un „bună ziua“ morocănos.

— Bună ziiiiiua, zise ea apăsat şi tărăgănat, pe un ton în care se obişnuise să strecoare o nuanţă de scuză, de disconfort social împărtăşit. Sunt Pip Tyler, de la Soluţii Regenerabile, vă sun după ce acum câteva săptămâni v-am trimis un material prin poştă. Sunteţi domnul Butcavage?

— Boocavazh, o corectă bărbatul, morocănos.

— Îmi cer mii de scuze, domnule Boocavazh.

— Despre ce e vorba?

— Ideea e să aveţi o factură de electricitate mai mică, să ajutaţi planeta şi să beneficiaţi de o scutire de taxe de la autorităţile statale şi federale, răspunse Pip, deşi economia la factura de electricitate era ipotetică, energia din deşeuri era controversată din punct de vedere ecologic, iar ea n-ar fi dat acel telefon dacă Soluţii Regenerabile şi partenerii săi ar fi avut cea mai vagă intenţie de a împărţi cu clienţii o felie substanţială din avantajele lor fiscale.

— Nu mă interesează, răspunse domnul Butcavage.

— Păi, ştiţi, continuă Pip, mulţi vecini de-ai dumneavoastră s-au arătat foarte interesaţi de formarea unei asociaţii. Poate n-ar strica să le puneţi câteva întrebări, să vedeţi ce părere au.

— Eu nu vorbesc cu vecinii.

— Sigur, nici nu spuneam că trebuie să vorbiţi dacă nu vreţi. Dar motivul pentru care ei s-au arătat interesaţi este că astfel comunitatea dumneavoastră are şansa să conlucreze în vederea obţinerii unei energii mai curate, mai ieftine şi a unor reduceri fiscale reale.

Unul dintre principiile lui Igor era că orice conversaţie telefonică în care cuvintele mai curat, mai ieftin şi reduceri fiscale puteau fi repetate de cel puţin cinci ori avea să se încheie cu un rezultat pozitiv.

— Ce anume vindeţi? întrebă domnul Butcavage ceva mai puţin morocănos.

— O, nu vindem nimic, minţi Pip. Doar încercăm să obţinem susţinerea comunităţii pentru ceea ce se numeşte energie din deşeuri. E o modalitate mai curată şi mai ieftină, care vă asigură importante reduceri fiscale, de a rezolva două dintre cele mai mari probleme ale comunităţii dumneavoastră dintr-un foc. Mă refer la costurile mari cu energia şi la eliminarea deşeurilor solide. Noi vă putem ajuta să ardeţi gunoiul la temperaturi înalte, cât mai curat, şi să alimentaţi direct reţeaua cu energie, ceea ce dumneavoastră v-ar putea aduce economii substanţiale, iar pentru planetă ar fi de mare folos. Îmi daţi voie să vă explic mai în detaliu cum funcţionează?

— Şi care-i gheşeftul aici? întrebă domnul Butcavage.

— Poftim?

— Cineva te plăteşte să mă suni când eu încerc să trag un pui de somn. Lor ce le iese din afacerea asta?

— Păi, practic, noi suntem mediatori. Probabil că dumneavoastră şi vecinii dumneavoastră nu aveţi nici timpul, nici cunoştinţele necesare ca să organizaţi singuri o microasociaţie care să folosească energie din deşeuri, aşa că pierdeţi ocazia de a avea electricitate mai curată, mai ieftină şi de a beneficia de avantaje fiscale garantate. Noi şi partenerii noştri avem experienţa şi competenţa necesară să vă asigurăm mai multă autonomie energetică.

— Mda, dar pe voi cine vă plăteşte?

— Ei bine, după cum poate ştiţi, la nivel local şi federal există fonduri imense pentru iniţiative legate de energiile regenerabile. Noi încasăm partea noastră, ca să ne acoperim cheltuielile, iar restul de economii îl punem la dispoziţia comunităţii dumneavoastră.

— Cu alte cuvinte, ei mă taxează ca să plătească pentru iniţiativele astea, şi poate că o să primesc şi eu ceva înapoi.

— E un argument interesant, zise Pip. Însă de fapt e ceva mai complicat. De regulă, nu plătiţi direct nici un fel de taxă pentru a finanţa aceste iniţiative. Dar chiar puteţi beneficia de o reducere de taxe, plus că aveţi şi energie mai curată şi mai ieftină.

— Arzându-mi gunoiul.

— Da, există o nouă tehnologie nemaipomenită pentru asta. Supercurată, supereconomică.

Oare mai putea strecura şi reduceri fiscale încă o dată? Până în acel moment, Pip nu reuşise să scape, la apelurile de acel gen, de groaza pe care i-o inspira ceea ce Igor numea „punctul de presiune“, dar cu domnul Butcavage părea să fi depăşit hopul. Trase adânc aer în piept şi spuse:

— Mi se pare mie sau v-ar interesa să aflaţi mai multe despre asta?

Domnul Butcavage mormăi ceva, poate „Îmi ard gunoiul singur“, apoi închise telefonul.

— Mda, să mă pupi undeva, spuse ea după ce legătura se întrerupse, însă apoi se simţi prost.

Domnul Butcavage pusese întrebări rezonabile, iar pe deasupra mai avea şi un nume neinspirat şi nici un fel de prieteni în cartier. Probabil că era un om singur, ca şi mama ei, iar Pip nu se putea abţine să empatizeze cu oricine-i amintea de ea.

Cum maică-sa nu şofa şi nu avea nevoie de un act de identitate cu poză într-o comunitate micuţă ca Felton, iar de călătorit nu călătorea niciodată mai departe de centrul oraşului Santa Cruz, singurul ei document oficial era cardul de asigurări sociale, emis pe numele Penelope Tyler (fără alt prenume). Ca să obţină cardul pe un nume pe care şi-l luase la maturitate, îi trebuiseră fie un certificat de naştere măsluit, fie o copie după certificatul de naştere autentic şi dovada legală a schimbării numelui. Examinând minuţios, în repetate rânduri, lucrurile maică-sii, Pip nu găsise nici un astfel de act şi nici o cheie de la vreun seif, aşadar dedusese că maică-sa ori distrusese documentele, ori le îngropase imediat ce i se emisese un nou număr de asigurări sociale. E posibil ca vreun tribunal districtual să fi consemnat schimbarea numelui ei într-o arhivă publică, însă Statele Unite aveau multe districte, puţine îşi puneau arhivele pe internet, iar Pip n-avea habar nici măcar cu ce fus orar să înceapă. Introdusese toate combinaţiile de cuvinte-cheie posibile în toate motoarele de căutare comerciale şi nu se alesese decât cu înţelegerea acută a limitelor motoarelor de căutare.

Când era foarte mică, se mulţumise cu tot felul de explicaţii vagi, dar la unsprezece ani întrebările ei deveniseră deja atât de insistente, încât maică-sa fusese de acord să-i spună „întreaga“ poveste. Odată, demult, îi povestise ea, avusese alt nume şi altă viaţă, într-un stat care nu era California, şi fusese căsătorită cu un bărbat care – după cum descoperise abia după naşterea lui Pip – avea un temperament violent. Tipul o agresa fizic, însă era foarte abil şi ştia cum să-i provoace durere fără să-i lase cine ştie ce urme, iar agresiunea psihică la care o supunea era şi mai cumplită. Curând devenise sclava abuzurilor lui şi poate că ar fi rămas căsătorită cu el până când ar fi omorât-o dacă plânsetele copilei, care pe atunci era în scutece, nu l-ar fi înfuriat atât de rău încât s-o facă să se teamă şi pentru siguranţa ei. Încercase să fugă împreună cu Pip, dar el le găsise, o agresase psihic şi le adusese iar acasă. Bărbatul avea prieteni influenţi în comunitate, ea nu putea dovedi că o agresa şi îşi dădea seama că, chiar în cazul unui divorţ, el tot ar fi primit custodie parţială asupra lui Pip. Şi îi era imposibil să accepte aşa ceva. Se căsătorise cu un individ periculos şi, dacă ea ar fi putut trăi cu propria greşeală, nu voia s-o expună pe copilă riscului. Aşa că, într-o noapte, în timp ce soţul ei era plecat cu treburi, îşi făcuse valiza, se urcase într-un autobuz şi se dusese cu Pip în alt stat, la un adăpost pentru soţii bătute. Femeile de acolo o ajutaseră să-şi schimbe identitatea şi făcuseră rost de un certificat de naştere fals pentru Pip. Apoi se suise în alt autobuz şi se refugiase în Munţii Santa Cruz, unde orice om putea fi cine spunea că e.

— Am făcut-o ca să te protejez, îi spusese ea. Şi acum, că ai aflat povestea, trebuie să te protejezi la rândul tău şi să nu mai spui nimănui. Îl cunosc pe tatăl tău. Ştiu cât de turbat a fost, probabil, că am pus piciorul în prag şi te-am luat de lângă el. Şi ştiu că, dacă ar afla vreodată unde eşti, ar veni şi mi te-ar lua.

La unsprezece ani, Pip era tare credulă. Maică-sa avea pe frunte o cicatrice lungă şi subţire care se vedea când roşea, iar între dinţii din faţă, de altă culoare decât ceilalţi, un spaţiu gol. Pip fusese atât de convinsă că tatăl ei îi spărsese faţa maică-sii şi îi fusese atât de milă de ea, încât nici măcar n-o întrebase dacă era adevărat. O vreme, îi fusese aşa de frică de el, că nu putea dormi singură noaptea. În patul ei, strângând-o în îmbrăţişări sufocante, maică-sa o asigurase că e în deplină siguranţă atâta vreme cât nu spune nimănui secretul ei, iar Pip era aşa de naivă şi de înspăimântată, că îl păstrase până târziu, în anii adolescenţei sale rebele. Atunci se confesase faţă de două prietene, punându-le pe amândouă să jure că vor păstra secretul, iar în facultate li-l spusese şi altor prietene.

Una dintre ele, Ella, o fată din districtul Marin educată acasă, făcuse o mutră uimită.

— Ce ciudăţenie, spusese ea. Am senzaţia că am mai auzit undeva povestea asta. O scriitoare de la noi, din Marin, a descris în cartea ei de memorii exact aceeaşi poveste, practic.

Scriitoarea era Candida Lawrence (tot un nume inventat, din câte spunea Ella), iar când reuşise să dea de un exemplar din cartea ei de memorii, Pip descoperise că fusese publicată cu ani buni înainte ca maică-sa să-i spună „întreaga“ poveste. Cea a lui Lawrence nu era identică, dar era destul de asemănătoare pentru ca Pip să se repeadă acasă, la Felton, într-un vârtej rece de suspiciuni şi acuzaţii. Însă cu adevărat ciudat era că, atunci când îi ceruse socoteală maică-sii, simţise că se comportă la fel de abuziv ca tatăl ei absent, iar maică-sa se prăbuşise exact ca o femeie maltratată şi captivă emoţional, cum susţinea că fusese în timpul căsniciei, aşa că Pip confirma într-un fel plauzibilitatea poveştii chiar prin faptul că o ataca. Maică-sa hohotise insuportabil şi se rugase de Pip să fie înţelegătoare, se repezise plângând la bibliotecă şi scosese un exemplar din memoriile lui Lawrence dintr-un raft unde mai ţinea şi alte cărţi motivaţionale şi unde Pip n-ar fi observat-o în veci. Îi aruncase cartea ca pe un fel de jertfă şi spusese că fusese o consolare extraordinară pentru ea de-a lungul anilor, că o citise de trei ori, mai citise şi alte cărţi ale lui Lawrence şi se simţise mai puţin singură în viaţa pe care o alesese ştiind că mai exista măcar o femeie care trecuse printr-o încercare asemănătoare şi ieşise din ea puternică şi întreagă.

— Ţi-am spus o poveste adevărată! strigase ea. Nu ştiu cum să-ţi spun una mai adevărată fără să te expun pericolelor.

— Ce vrei să zici? replicase Pip cu un calm şi o răceală brutale. Că există o poveste mai adevărată, dar care m-ar expune „pericolelor“?

— Nu! Îmi răstălmăceşti cuvintele. Am spus adevărul şi trebuie să mă crezi. Eşti tot ce am pe lumea asta!

Acasă, după serviciu, maică-sa îşi desfăcea părul împletit într-o claie căruntă şi înfoiată, care acum tremura în timp ce femeia stătea în picioare, bocea şi sughiţa ca un copil uriaş cuprins de o criză de nervi.

— Ca să ne lămurim, zisese Pip cu un calm şi mai letal, ai citit sau nu cartea lui Lawrence înainte să-mi spui mie povestea?

— Oh! Oh! Oh! Eu încerc să te protejez!

— Ca să ne lămurim, mamă, şi asta e tot o minciună?

— Oh! Oh!

Maică-sa îşi flutura spasmodic mâinile în jurul capului, de parcă s-ar fi pregătit să prindă bucăţi din el în caz că exploda. Pip simţise un impuls clar s-o plesnească peste faţă şi apoi s-o tortureze prin metode abile, invizibile.

— Păi, nu merge, o anunţase ea. Nu mă simt protejată. N-ai reuşit să mă protejezi.

După aceea îşi luase rucsacul, ieşise pe uşă şi coborâse pe strada lor îngustă şi foarte înclinată spre Lompico Road, pe sub copacii sequoia stoici, neclintiţi. O auzise pe maică-sa strigând în urma ei „Pisicuţo“ cu voce jalnică. Vecinii crezuseră probabil că se rătăcise vreun animal de casă.

Nu o interesa câtuşi de puţin să-şi „cunoască“ tatăl, maică-sa îi dădea şi aşa destul de furcă, însă considera că el îi datorează nişte bani. Cei 130.000 de dolari pentru creditul de studii însemnau mult mai puţin decât economisise el prin faptul că n-o crescuse şi n-o ţinuse în facultate. Sigur, se putea să nu înţeleagă de ce să plătească pentru un copil de care nu „beneficiase“ în nici un fel şi care nici pe viitor nu-i oferea vreun „beneficiu“. Dar, având în vedere isteria şi ipohondria maică-sii, Pip şi-l putea închipui ca pe un om mai degrabă la locul lui, din care maică-sa scosese ce era mai rău şi care avea în prezent o căsnicie tihnită cu altcineva şi s-ar fi simţit uşurat şi recunoscător aflând că fiica lui de mult pierdută trăia; destul de recunoscător ca să scoată carnetul de cecuri. Era chiar dispusă, dacă n-avea încotro, să facă mici concesii, un e-mail sau un telefon din când în când, o felicitare o dată pe an, de Crăciun, prietenia pe Facebook. La douăzeci şi trei de ani nu mai putea fi dată în custodia lui. Avea prea puţin de pierdut şi mult de câştigat. Nu trebuia decât să ştie numele şi data naşterii lui. Dar maică-sa proteja acele informaţii ca pe un organ vital pe care Pip încerca să i-l smulgă din trup.

La şase seara, când lunga şi demoralizanta ei după-amiază de convorbiri telefonice pentru Rancho Ancho se încheie în sfârşit, fata salvă listele, îşi luă rucsacul şi casca de ciclism şi încercă să se strecoare neobservată pe lângă biroul lui Igor.

— Pip, am o vorbă cu tine, dacă eşti drăguţă, se auzi vocea lui.

Ea se trase înapoi pentru ca Igor s-o poată vedea de la birou. Privirea lui îi învălui sânii, de parc-ar fi fost ştampilaţi cu nişte opturi uriaşe, şi se opri asupra picioarelor ei. Pip ar fi putut jura că, pentru Igor, arătau ca un sudoku neterminat. El avea o mină încruntată, preocupată, de om care caută soluţii la probleme.

— Ce e? întrebă ea.

Igor ridică ochii spre faţa ei.

— Cum stăm cu Rancho Ancho?

— Am primit câteva răspunsuri pozitive. Am ajuns la 37%, cred.

El clătină din cap în stil rusesc, neutru.

— Hai să te întreb ceva. Îţi place să lucrezi aici?

— Mă întrebi dac-aş prefera să fiu dată afară?

— Ne gândeam să facem restructurări, răspunse el. Ar putea fi o ocazie să-ţi foloseşti alte talente.

— O, Doamne! „Alte talente“? Te pricepi să faci atmosferă.

— Cred că pe întâi august se fac doi ani. Eşti fată deşteaptă. Cât timp o să mai ţină experimentul ăsta cu vânzările?

— Decizia nu-mi aparţine, nu-i aşa?

El clătină iar din cap.

— Ai ambiţii? Ai planuri?

— Vezi? Dacă n-ai fi venit la mine cu chestia aia cu Douăzeci de întrebări, mi-ar fi mai uşor să iau întrebarea în serios.

El ţâţâi din buze.

— Ce supărată eşti!

— Sau obosită. Nu crezi că sunt doar obosită? Pot să plec acum?

— Nu ştiu de ce, dar îmi placi, spuse el. Aş vrea să te văd reuşind în viaţă.

Pip nu mai stătu să audă continuarea. Pe hol, cele trei colege ale ei de la Clienţi noi îşi puneau pantofii de alergat pentru joggingul de luni, de după serviciu, între fete. Toate aveau treizeci-patruzeci de ani, soţi şi, două dintre ele, copii acasă şi lui Pip nu-i trebuia nici o superputere ca să ghicească ce părere aveau despre ea – era plângăcioasa, ineficienta, Tânăra de serviciu, magnetul cu piele proaspătă care atrăgea Privirea lui Igor, profitoarea fără scrupule de pe urma indulgenţei lui, femeia care n-avea poze cu copii în birou. Pip era de acord cu mare parte dintre aceste aprecieri – probabil că nici una dintre colegele ei nu l-ar fi putut trata pe Igor cu aceeaşi obrăznicie ca ea fără să fie dată afară – şi totuşi se simţea rănită că n-o invitau niciodată cu ele la jogging.

— Cum ţi-a mers azi, Pip? o întrebă una dintre ele.

— N-am idee. (Pip căuta ceva de spus prin care să nu se plângă.)Ştie careva vreo reţetă bună pentru un tort vegan cu făină integrală şi mai puţin zahăr?

Femeile o priviră cu ochii mari.

— Îmi dau seama cum sună, zise ea.

— E ca şi când ai întreba cum să dai o petrecere reuşită fără pileală, dulciuri sau dans, spuse una dintre ele.

— Untul e vegan? întrebă a treia.

— Nu, e de origine animală, zise prima.

— Untul clarifiat, atunci. Untul clarifiat nu e grăsime pură, fără lapte închegat?

— E grăsime animală, animală.

— OK, mulţumesc, spuse Pip. Spor la alergat.

Coborând scara spre rastelul pentru biciclete, i se păru că le aude destul de limpede râzând de ea. Cerutul de reţete nu era moneda universal acceptată în lumea femeilor? Ce-i drept, şi prietenii de vârsta ei se tot împuţinau. Era încă apreciată în grupurile mari, pentru sarcasmul ei mai mult sau mai puţin amar, dar în cazul prieteniilor individuale îi venea greu să se arate interesată de tweet-urile, postările şi nenumăratele fotografii ale fetelor vesele, care nu înţelegeau nici una cum putea trăi într-o casă de squatteri, iar pentru fetele nefericite, cele autodistructive, cu tatuaje agresive şi părinţi nepotriviţi, nu era suficient de amară. Simţea că, în ritmul ăsta, avea să ajungă ca maică-sa, o fiinţă fără prieteni, iar Annagret avusese dreptate: din cauza asta era prea interesată de cromozomul Y. Categoric, cele patru luni de abstinenţă de după incidentul cu Jason fuseseră oribile.

Afară, vremea era cu desăvârşire antipatică. Se simţea atât de la pământ, încât pedală pe Mandela Parkway în viteza întâi, cu aceeaşi încetineală cu care înaintau maşinile prinse în trafic deasupra ei, pe autostradă. De cealaltă parte a golfului soarele era încă sus, peste San Francisco, luminând nu mai palid, ci mai blând datorită valului de ceaţă de la mare altitudine venit dinspre ocean. La fel ca mama ei, Pip ajunsese să prefere ploaia mocnită şi ceaţa deasă pentru că n-o făceau deloc să se simtă vinovată. Pedalând printre clădirile dubioase de pe 34th Street, băgă viteză, evitând să-i privească în ochi pe traficanţii de droguri.

Casa în care locuia fusese pe vremuri a lui Dreyfuss, care achitase avansul pentru ea dintr-o moştenire din care-şi deschisese şi un anticariat pe lângă Piedmont Avenue, după sinuciderea maică-sii. Casa devenise o reflecţie a minţii lui, rămânând multă vreme destul de ordonată, apoi aglomerându-se excentric, încetul cu încetul, cu obiecte de genul tonomate de colecţie, pentru ca în cele din urmă să se umple din podea până-n tavan cu hârtii pentru „cercetarea“ lui şi cu provizii pentru un viitor „asediu“. Anticariatul lui, pe unde oamenii treceau cu plăcere pentru experienţa de a sta de vorbă cu cineva mai deştept ca ei (fiindcă nimeni nu era mai deştept decât Dreyfuss; avea memorie fotografică şi putea rezolva în minte probleme complicate de şah şi de logică), fusese năpădit de mirosuri de putreziciune şi de paranoia. Dreyfuss începuse să se răstească la clienţi în timp ce le înregistra produsele la casă, apoi să urle la oricine intra pe uşă, apoi să arunce cu cărţi în oameni, ceea ce se soldase cu descinderi ale poliţiei, care se încheiaseră cu un atac, în urma căruia fusese internat împotriva voinţei sale. Până să fie externat, cu condiţia să ia un nou cocktail de medicamente, pierduse deja magazinul, stocul lui fusese lichidat pentru a acoperi chiria neplătită şi nişte stricăciuni reale sau inventate, iar casa intrase în executare silită.

Cu toate astea, Dreyfuss se mutase înapoi. Îşi petrecea zilele scriind scrisori de câte zece pagini către bancă şi funcţionarii ei şi către diverse agenţii guvernamentale. Într-un interval de şase luni, ameninţase cu patru procese diferite şi reuşise să suspende procedura băncii. Îl ajutase şi faptul că locuinţa era într-o stare de paragină totală. Dar, în afară de ajutorul pentru handicap, Dreyfuss nu avea deloc bani, aşa că se aliase cu mişcarea Occupy, se împrietenise cu Stephen şi acceptase să împartă casa cu alţi squatteri, primind în schimb mâncare, bani de întreţinere şi pentru utilităţi. La apogeul mişcării Occupy, casa devenise o grădină zoologică de zurbagii şi locatari temporari. Până la urmă însă, soţia lui Stephen impusese o oarecare ordine. Aveau o cameră pentru locatarii pe termen scurt şi două pentru Ramón şi fratele lui, Eduardo, care veniseră odată cu Stephen şi soţia lui de la căminul muncitoresc catolic unde locuiseră.

Pip îl cunoscuse pe Stephen la Grupul de Studiu pentru Dezarmare Nucleară cu câteva săptămâni înainte ca Eduardo să fie lovit mortal de camioneta unei spălătorii. Fuseseră nişte luni fericite pentru ea, fiindcă avusese senzaţia clară că Stephen şi soţia lui se înstrăinaseră. Pip se simţise atrasă de la început de intensitatea lui, de fizicul lui de luptător dur şi de claia lui de păr ca de băieţel şi intuia că acelaşi lucru era valabil şi pentru celelalte fete din grupul de studiu. Dar numai Pip avusese curajul să-l invite la o cafea după o întrunire (cafea pe care o plătise ea, din moment ce Stephen nu credea în bani). El acceptase invitaţia cu atâta căldură, încât păruse perfect rezonabil s-o ia drept un fel de primă întâlnire romantică.

La următoarele ieşiri la cafea, Pip îi povestise despre ura ei din studenţie faţă de armele nucleare, despre dorinţa ei de a ajuta cumva lumea şi despre teama că grupul de studiu era la fel de inutil ca Soluţii Regenerabile. Stephen îi povestise cum se însurase cu iubita lui din facultate, cum îşi petrecuseră a treia decadă din viaţă în cămine muncitoreşti catolice, respectându-şi legământul de sărăcie, trăind ca Dorothy Day⁷, adică îmbinând radicalismul politic cu religia, şi cum drumurile li se despărţiseră apoi, pentru că soţia lui devenise mai interesată de religie şi mai puţin de politică, iar Stephen, exact invers, ea îşi deschisese un cont în bancă şi se angajase la un centru pentru persoane cu dizabilităţi, pe când Stephen se angajase în organizarea mişcării Occupy şi credea într-o viaţă fără bani. Chiar dacă-şi pierduse credinţa şi se dezisese de Biserică, în anii petrecuţi la cămin căpătase o directeţe emoţională aproape feminină, o propensiune mişcătoare pentru pătrunderea în miezul lucrurilor pe care Pip nu le mai întâlnise la nici un alt bărbat, cu atât mai puţin la unul crescut pe străzi. Într-un acces de încredere, i-a făcut mai multe mărturisiri personale, printre care şi aceea că plătea o chirie imposibil de mare pentru un apartament la comun cu nişte prieteni din facultate, iar Stephen o ascultase cu atâta interes încât, când îi oferise camera lui Eduardo cu chirie zero, la scurt timp după ce acesta fusese ucis, Pip dedusese că avea o şansă cu el.

Totuşi, când venise să vadă casa şi să dea un interviu, descoperise că Stephen şi soţia lui nu se înstrăinaseră chiar atât de tare încât să nu împartă în continuare patul. În plus, el nu se deranjase să-şi facă apariţia în seara aia. Poate că-şi dăduse seama că treaba cu patul avea s-o zguduie. Pip simţea că o indusese în eroare când îi vorbise de starea căsniciei sale. Şi totuşi de ce-ar fi făcut-o? Oare simplul fapt că o făcuse nu era în sine un motiv de speranţă? Soţia, Marie, era o blondă roşie la faţă care se apropia de patruzeci de ani. Ea pusese întrebările la interviu, în timp ce Dreyfuss stătea într-un colţ ca un sfinx, iar Ramón îşi plângea fratele. Şi ori Marie era prea vanitoasă ca să se simtă ameninţată de Pip, ori milostenia ei catolică era atât de sinceră, încât fusese cu adevărat impresionată de greutăţile ei financiare. O acceptase cu o bunătate maternă ce fusese de la început şi avea să rămână până la capăt un motiv de ruşine pentru gelozia profund răscolitoare pe care i-o purta Pip.

Lăsând la o parte această gelozie şi ciudăţenia dătătoare de fiori a lui Dreyfuss, compensată însă de plăcerea de a-i urmări mintea la lucru, Pip se simţise bine în casă. Cea mai solidă dovadă a valorii ei ca om era grija pe care i-o purta lui Ramón. La scurt timp după ce se instalase în casă, aflase că Stephen şi Marie îl adoptaseră legal cu un an înainte de moartea lui Eduardo, pentru ca acesta din urmă să-şi poată vedea de viaţa lui. Deşi Ramón era doar cu un an sau doi mai mic decât Stephen şi Marie, devenise fiul lor, ceea ce i s-ar fi părut lui Pip o nebunie totală dacă nu s-ar fi ataşat de el atât de repede. Ajutându-l la vocabular, învăţându-l să joace jocuri video simple, ce nu-i depăşeau capacităţile, pe o consolă pe care o cumpărase chiar ea pentru casă ca dar de Crăciun, deşi nu prea avea bani, făcându-i floricele de porumb cu mult unt şi uitându-se împreună cu el la desenele lui animate preferate, înţelesese treptat atracţia milosteniei creştine. Poate că ar fi încercat chiar să meargă la biserică dacă Stephen n-ar fi ajuns s-o urască pentru corupţia ei şi pentru abuzurile împotriva femeilor şi planetei. Prin uşa dormitorului conjugal, o auzise pe Marie dându-i în cap lui Stephen cu afecţiunea lui pentru Ramón, strigându-i că-şi lăsase mintea să-i otrăvească inima împotriva Evangheliei, că Scriptura îi umplea încă inima, se vedea clar, că pilda lui Cristos era chiar acolo, în bunătatea plină de iubire pe care i-o arăta fiului lor adoptiv.

Chiar dacă nu mergea la biserică, Pip îşi pierduse unul câte unul prietenii din facultate după ce le trimisese cam prea multe SMS-uri de scuze că nu se poate întâlni cu ei pentru că îi promisese lui Ramón că joacă un joc cu el sau că-l duce la un magazin ieftin să-şi ia tenişi. Agenda ei socială avusese de suferit din acest motiv, dar adevărata problemă, din câte bănuia, era că prietenii începuseră s-o evite ca pe o ciudată care locuia într-o casă ocupată de squatteri. Îi rămăseseră doar trei prieteni cu care bea sâmbăta şi ţinea legătura prin mesaje, însă avea mare grijă să nu le spună tot. Pentru că era într-adevăr o ciudată care locuia într-o casă ocupată de squatteri. Spre deosebire de Stephen şi Marie, care proveneau din familii bune, catolice, din clasa de mijloc, ea nu decăzuse social cine ştie ce schimbând căsuţa maică-sii cu 33rd Street, iar creditul ei de studii era, practic, un legământ de sărăcie. Se simţea mai eficientă când se ocupa de treburile casei şi când îl ajuta pe Ramón decât în orice alt domeniu din viaţa ei. Şi totuşi, ca răspuns la întrebarea lui Igor, chiar avea o ambiţie, deşi nu neapărat şi un plan pentru a şi-o împlini. Ambiţia ei era să nu ajungă ca maică-sa. Aşadar, faptul că se dovedea eficientă la squatterism nu era cine ştie ce satisfacţie, mai degrabă îi inspira groază.

Cotind pe 33rd Street, îl văzu pe Stephen aşezat pe treptele de la intrarea în casă, îmbrăcat cu hainele lui de băieţel, espadrile luate la mâna a doua şi cămaşă vărgată la fel, cu mânecile scurte prea întinse pe bicepşii lui voluminoşi. Ceaţa fină de seară alcătuia coloane de lumină aurie pe sub podurile de pe autostrada din apropiere. Stephen stătea cu capul plecat.

— Salut, salut! zise Pip veselă, dându-se jos de pe bicicletă.

Stephen înălţă capul şi o privi cu ochii înroşiţi. Avea faţa udă.

— Ce e? întrebă ea.

— S-a terminat, zise el.

— Ce s-a terminat? Ce s-a întâmplat? (Pip îşi lăsă bicicleta să cadă pe asfalt.) A pierdut Dreyfuss casa? Ce s-a întâmplat?

El zâmbi stins.

— Nu, n-a pierdut Dreyfuss casa. Glumeşti? Mi-am pierdut eu soţia. Marie a plecat. S-a mutat de aici.

El făcu o grimasă, iar Pip simţi un val rece de frică ţâşnindu-i din centrul fiinţei, care se transformă însă într-o căldură grozavă de la brâu în jos. Cât de bine îşi cunoştea corpul ei dorinţele. Cât de rapid filtra informaţiile care-i erau de folos. Pip îşi scoase casca şi se aşeză pe verandă.

— O, Stephen, îmi pare tare rău, zise. (Până atunci se îmbrăţişaseră doar de bun găsit şi la revedere, dar tremurul care-i cuprinsese brusc mâinile era atât de violent, încât se văzu nevoită să şi le aşeze pe umerii lui, de parcă s-ar fi temut să nu-i cadă.) E atât de brusc…

El scoase un fornăit scurt.

— Nu te aşteptai?

— Nu, nu, nu.

— Păi, da, continuă el cu amărăciune, fiindcă ea nu s-ar fi putut recăsători niciodată, nu? Ăsta a fost mereu marele meu atu.

Pip îl strânse de umăr şi îi mângâie bicepşii, ceea ce era perfect în regulă – avea nevoie de alinarea unui prieten. Dar muşchii lui erau întăriţi de testosteron şi calzi. Iar marele obstacol nu mai exista, se mutase, dispăruse.

— Şi totuşi vă certaţi tot timpul, îndrăzni ea. Aproape noapte de noapte, de luni întregi.

— În ultima vreme, mai puţin, zise el. Chiar am crezut că lucrurile merg ceva mai bine. Dar asta numai pentru că…

Îşi cuprinse iar faţa cu mâinile.

— Are pe altcineva? întrebă Pip. Cineva pe care…

El se scutură într-un fel de încuviinţare din tot corpul.

— O, Doamne! E groaznic. E groaznic, Stephen, zise ea îndesându-şi faţa în umărul lui. Spune-mi cu ce te pot ajuta, şopti în ţesătura vărgată a cămăşii.

— Ar fi ceva, zise el.

— Spune! îl îndemnă ea, cu nasul în cămaşă.

— Poţi să vorbeşti cu Ramón.

Asta o trezi din senzaţia de ireal pe care i-o dădea situaţia; o făcu să-şi dea seama că stătea cu faţa îngropată în cămaşa altcuiva.

— Rahat! zise retrăgându-şi mâinile.

— Exact.

— Cu el ce-o să se întâmple?

— Le-a aranjat ea pe toate, răspunse Stephen. Şi-a plănuit tot restul vieţii ca pe-o strategie corporatistă pe termen lung. Ea primeşte custodia, iar eu primesc drept de vizitare, de parcă de-aia l-am adoptat, ca să-l vizitez. Ea s-a… (Stephen trase adânc aer în piept.) S-a combinat cu directorul centrului.

— O, Doamne! Perfect.

— Care cic-ar fi prieten cu arhiepiscopul, care-i poate anula căsătoria. Perfect, nu-i aşa? O să-l interneze pe Ramón la centru şi o să încerce să-l înscrie la învăţământ vocaţional, după care o să poată turna rapid trei copii în timpul liber. Ăsta-i planul, nu-i aşa? Şi arată-mi-l şi mie pe judecătorul care n-ar încredinţa custodia exclusivă unei mame care lucrează cu normă întreagă într-un loc pentru cei ca Ramón. Ăsta e planul. Şi nici nu-ţi închipui cât de virtuos i se pare totul, pas cu pas.

— Ba îmi cam închipui, îndrăzni Pip.

— Şi-mi place chestia cu virtutea, zise Stephen cu voce tremurătoare. Marie chiar e virtuoasă. Chiar e plină de moralitate. Dar pur şi simplu n-am vrut să am trei copii.

Păi, slavă Domnului că n-ai vrut, îşi zise Pip.

— Deci Ramón e încă aici? întrebă ea.

— O să vină cu Vincent mâine-dimineaţă să-l ia. Se pare că plănuiseră chestia de săptămâni întregi – aşteptau doar să se elibereze un pat. (Stephen clătină din cap.) Credeam că Ramón o să fie salvarea noastră. Un fiu pe care să-l iubim amândoi, ca să nu conteze dacă nu ne înţelegem pe nici un alt plan.

— Ei, făcu Pip cu o notă ostilă în glas, stârnită de evidenta persistenţă a influenţei soţiei asupra lui, nu sunteţi primul cuplu care nu şi-a putut salva relaţia printr-un copil. De fapt, probabil că eu însămi am fost un astfel de copil.

Stephen se întoarse spre ea şi spuse:

— Eşti o prietenă bună.

Ea îi luă mâna, îşi împleti degetele cu ale lui şi încercă să-şi calibreze intensitatea strânsorii.

— Sunt buna ta prietenă, încuviinţă. (Acum însă, că mâna lui o atingea pe a ei, corpul lui Pip anunţa sus şi tare, cu inima zvâcnind şi respiraţia întretăiată, că peste câteva zile, poate chiar ore, spera să-i simtă mâinile peste tot. Era ca un câine mare care se zbătea în lesa inteligenţei sale. Îşi îngădui să-şi atingă coapsa cu mâna lui, în locul unde şi-ar fi dorit cel mai mult s-o simtă în acel moment, după care îi dădu drumul.) Ce i-ai zis lui Ramón?

— N-am putut da ochii cu el. Stau aici de când a plecat ea.

— L-ai lăsat să stea acolo pur şi simplu, fără să-i spui nimic?

— Marie a plecat abia acum o jumătate de oră. O să se întristeze dacă mă vede plângând. Mă gândeam că poate pregăteşti tu terenul, ca să pot purta o discuţie rezonabilă cu el.

Lui Pip îi reveni atunci în minte cuvântul fatidic rostit de Annagret: slab. Totuşi el nu-i ştirbi dorinţa pentru Stephen. O făcu să-şi dorească să uite de Ramón, să rămână unde era şi să continue cu atingerile, pentru că slăbiciunea lui însemna, poate, că nu era în stare să-i reziste.

— Mai încolo vii să vorbeşti şi cu mine? zise ea. Doar cu mine. Chiar simt nevoia să stăm de vorbă.

— Normal. Nu s-a schimbat nimic, casa rămâne a noastră. Dreyfuss e un buldog. Nu-ţi bate capul cu chestia asta.

Deşi corpul lui Pip simţea acut că, dimpotrivă, totul se schimbase, inteligenţa ei îi putea ierta lui Stephen că nu e în stare să vadă asta atât de repede după ce fusese părăsit de femeia care-i era soţie de cincisprezece ani. Cu inima zvâcnind încă, se ridică şi intră în casă cu bicicleta. Dreyfuss stătea singur în living, strivind un scaun de birou cu şase picioare recuperat de la gunoi şi plimbând mouse-ul de la computerul casei.

— Unde-i Ramón? îl întrebă Pip.

— În camera lui.

— Bănuiesc că nici n-are rost să te întreb dacă eşti la curent cu ce s-a-ntâmplat.

— Eu nu mă amestec în chestiuni de familie, zise Dreyfuss cu răceală. (Ca un păianjen cu şase picioare, se răsuci cu întreaga greutate spre Pip.) Am verificat, totuşi, informaţiile. Centrul Sfânta Agnes e o instituţie cu treizeci şi şase de paturi, deschisă în 1984, care are toate acreditările de la stat şi cronici pozitive. Directorul, Vincent Olivieri, e un văduv de patruzeci şi şapte de ani, cu trei fii cu vârste cuprinse între final de adolescenţă şi douăzeci şi ceva de ani. A făcut un master în asistenţă socială la Universitatea de Stat din San Francisco. Arhiepiscopul Evans a vizitat centrul de cel puţin două ori. Te interesează să vezi o poză cu Evans şi Olivieri pe treptele centrului?

— Dreyfuss, tu simţi ceva faţă de toate astea?

El o privi lung pe Pip.

— Simt că Ramón va fi îngrijit mai mult decât satisfăcător. Îmi va fi dor de prezenţa lui prietenoasă, dar nu şi de jocurile lui video sau de registrul conversaţional extrem de limitat. Probabil că Marie va reuşi să-şi anuleze căsătoria, deşi poate nu prea curând – am descoperit câteva precedente în arhidieceză. Recunosc că, fără salariul ei, am ceva emoţii în legătură cu finanţele casei. Stephen îmi spune că ne trebuie un acoperiş nou. Şi, cu toate că pare să-ţi placă grozav să-l ajuţi la treburile casei, parcă nu vă văd pe voi doi în stare să veniţi cu un acoperiş.

La standardele lui Dreyfuss, fusese un discurs chiar foarte sensibil. Pip urcă în camera lui Ramón şi-l găsi culcat în aşternutul răvăşit, cu faţa spre un perete acoperit cu postere cu sportivi din Bay Area. Combinaţia dintre mirosul lui înţepător şi vedetele zâmbitoare era atât de tulburătoare, încât i se umeziră ochii.

— Ramón, puiule?

— Bună, Pip, zise el, fără să schiţeze vreo mişcare.

Ea se aşeză pe patul lui şi îi atinse braţul dolofan.

— Mi-a spus Stephen că mă căutai. Nu vrei să te întorci să mă vezi?

— Vreau să fim o famelie, răspunse el, tot fără să se mişte.

— Dar suntem o familie, îl asigură ea. Nimeni nu pleacă nicăieri.

— Eu plec undeva. Aşa a zis Marie. Mă duc la centrul unde lucrează ea. Acolo e altă famelie, da’ mie îmi place famelia noastră. Ţie nu-ţi place famelia noastră, Pip?

— Ba-mi place foarte mult.

— Marie poate să plece, da’ io vreau să stau cu tine şi cu Stephen şi cu Drayfuss, ca ’nainte.

— O să trecem să te vedem cu toţii şi o să poţi să-ţi faci şi prieteni noi.

— Nu vrau mie preteni noi. Vrau pretenii mei vechi, ca ’nainte.

— Dar de Marie îţi place. Ea o să fie acolo în fiecare zi, n-o să fii niciodată singur. O să fie cam la fel şi totuşi nou – o să fie drăguţ.

Avea senzaţia că vorbeşte exact ca la serviciu, când minţea la telefon.

— Cu Marie nu fac ce fac cu tine şi cu Stephen şi cu Drayfuss, spuse Ramón. E prea ocupată. Nu înţeleg de ce să mă duc cu ea şi să nu stau aici.

— Păi, ea are grijă de tine în alt fel. Ea câştigă bani, care ne sunt de folos tuturor. Te iubeşte tot aşa de mult ca Stephen şi, în orice caz, acum e mama ta. Orice om trebuie să stea cu mama lui.

— Dar mie-mi place aici, îmi place famelia. Ce-o să se întâmple cu noi, Pip?

Ea îşi imagina deja ce avea să se întâmple cu ei: avea să-i rămână mult mai mult timp pe care să-l petreacă numai cu Stephen. Partea cea mai bună a locuitului acolo, chiar mai bună decât că-şi descoperise aplecarea pentru acte caritabile, fusese că avea ocazia să fie zilnic aproape de el. După ce crescuse cu o mamă atât de aeriană încât nu era în stare nici măcar să atârne un tablou pe perete, pentru că asta ar fi însemnat să cumpere un ciocan cu care să bată cuiul, Pip ajunsese pe 33rd Street dornică să înveţe lucruri practice. Lucruri pe care le învăţase de la Stephen. El îi arătase cum să chituiască, să etanşeze, să mânuiască un fierăstrău electric, cum să pună un geam la fereastră, cum să refacă legăturile unei lămpi recuperate de la gunoi, cum să-şi demonteze bicicleta, şi fusese atât de răbdător şi de generos cu ea, încât avusese senzaţia (sau cel puţin corpul ei o avusese) că e pregătită să devină o parteneră mai demnă de el decât era Marie, ale cărei abilităţi gospodăreşti se limitau strict la bucătărie. El o dusese să exploreze containere de gunoi, arătându-i cum să sară înăuntru şi să răscolească după lucruri utile, iar acum ajunsese să facă asta şi de una singură, dacă vedea vreun container promiţător, şi când aducea acasă ceva folositor, se simţeau amândoi în al nouălea cer. Era ceva numai al lor. Pip putea să-i semene mai mult decât Marie, astfel că, cu timpul, existau şanse s-o placă mai mult. Această speranţă îi făcea mai suportabil chinul dorinţei.

Cât trăsese ea o repriză zdravănă de plâns cu Ramón, care refuzase să coboare, insistând că nu-i e foame, apăruseră doi dintre prietenii tineri ai lui Stephen de la Occupy, cu bere ieftină la litru. Pip îi găsi pe toţi trei aşezaţi la masa din bucătărie, discutând nu despre Marie, ci despre buclele de feedback salarii-preţuri. Încălzind cuptorul pentru pizzele congelate care erau contribuţia lui Dreyfuss la gătitul în comun, îi trecu prin minte că, dacă Marie plecase, probabil avea să fie nevoită să gătească şi mai mult. Reflectă la problema muncii colective în timp ce Stephen şi prietenii lui, Garth şi Erik, îşi imaginau o utopie a muncii. Teoria lor era că eficienţa sporită a producţiei datorită tehnologiei şi, drept urmare, pierderea unor locuri de muncă din industrie aveau să ducă inevitabil la o mai bună distribuire a bogăţiei, ceea ce includea subvenţii generoase pentru mare parte din populaţia care stătea degeaba, atunci când Capitalul avea să înţeleagă că nu-şi putea permite să împingă la mizerie consumatorii care-i cumpărau produsele fabricate de roboţi. Consumatorii şomeri aveau să capete astfel o valoare economică echivalentă cu valoarea lor concretă ca forţă de muncă şi puteau să-şi unească forţele cu cei care lucrau încă în industria serviciilor, formând o nouă coaliţie a muncitorilor şi şomerilor permanenţi, al căror număr covârşitor avea să antreneze schimbări sociale.

— Am o întrebare, totuşi, zise Pip rupând o căpăţână de lăptucă, pe care Dreyfuss o considera o salată în sine. Dacă un om primeşte 40.000 de dolari pe an ca să fie consumator, iar altul primeşte 40.000 ca să schimbe ploştile la un azil pentru bătrâni, atunci cel care schimbă ploşti n-o să aibă, cum ar veni, pică pe cel care nu face nimic?

— Prestatorul de servicii trebuie plătit mai bine, zise Garth.

— Mult mai bine, sublinie Pip.

— Într-o lume corectă, zise Erik, angajaţii azilurilor pentru bătrâni ar conduce Mercedesuri.

— Da, dar chiar şi aşa, continuă Pip, eu aş prefera să merg cu bicicleta decât să fiu silită să schimb ploşti.

— Mda, însă dacă ţi-ai dori un Mercedes şi l-ai putea căpăta schimbând ploşti?

— Nu, Pip are dreptate, zise Stephen, iar ea simţi un fior abia perceptibil străbătându-i trupul. Soluţia ar fi ca munca să devină obligatorie, dar să cobori continuu pragul de pensionare, pentru ca toţi cei sub treizeci şi doi de ani, sau treizeci şi cinci, sau mai ştiu eu câţi, să aibă locuri de muncă şi toţi cei peste pragul ăsta să nu lucreze.

— Cam nasol de tineri într-o lume ca asta, zise Pip. Nu că n-ar fi oricum nasol şi în lumea de-acum.

— Eu m-aş băga dac-aş şti că, după treizeci şi cinci de ani, viaţa mea mi-ar aparţine, recunoscu Garth.

— Şi, dacă reuşeşti să cobori pragul de pensionare la treizeci şi doi de ani, zise Stephen, s-ar putea interzice prin lege să faci copii înainte de pensionare. Asta ar mai rezolva problema populaţiei.

— Mda, dar dacă populaţia scade, îi atrase atenţia Garth, automat creşte vârsta de pensionare, pentru că de angajaţi în servicii tot e nevoie.

Pip îşi luă telefonul şi ieşi pe veranda din spate. Asistase la o mulţime de asemenea discuţii utopice, şi era cumva reconfortant că Stephen şi prietenii lui nu reuşeau să rezolve niciodată toate hibele din planul lor; că lumea era la fel de imposibil de reparat ca şi viaţa ei. În timp ce soarele pălea la apus, răspunse conştiincioasă unor mesaje de la prietenii rămaşi, apoi îi lăsă la fel de conştiincioasă un mesaj maică-sii, exprimându-şi speranţa că pleoapa îi era mai bine. Propriul ei corp trăia în continuare cu senzaţia că avea să i se întâmple ceva important. Inima îi bătea cu putere – bum, bum, bum – pe când se uita cum se colorează în indigo cerul portocaliu de deasupra autostrăzii.

Când se întoarse înăuntru, Dreyfuss servea pizza, iar discuţia virase spre Andreas Wolf, celebrul aducător de lumină. Pip îşi turnă un pahar mare de bere.

— A fost scurgere sau hackereală? întrebă Erik.

— Niciodată nu precizează, răspunse Garth. Poate că cineva le-a sifonat parolele sau cheile. Aşa procedează Wolf – îşi protejează sursele.

— De când a apărut el, lumea l-a uitat de tot pe Julian.

— Totuşi Julian şterge pe jos cu el la programare. Hackerii lui Wolf sunt toţi mercenari. Iar el singur n-ar reuşi să spargă nici măcar o consolă Xbox.

— Dar Wiki a fost o afacere murdară – au murit oameni din cauza ei. Wolf e încă destul de curat. De altfel, ăsta e şi brandul lui acum: puritate.

Pip se cutremură auzind cuvântul.

— Asta sigur ne ajută, zise Stephen. Sunt câteva proprietăţi din East Bay în grămada de documente. E exact genul de chestie pe care am tot încercat s-o dovedim din afară. Trebuie să luăm legătura cu toţi proprietarii de locuinţe din East Bay pomeniţi în scurgerea de informaţii, să-i atragem de partea noastră şi să organizăm un protest sau ceva de genul ăsta împreună.

Pip se întoarse spre Dreyfuss, căutând o explicaţie. Mânca cu o asemenea viteză şi totală lipsă de plăcere, încât mâncarea dispărea pur şi simplu de pe farfurie fără ca el să dea impresia că se atinge de ea.

— Sâmbătă seara, Proiectul Rază de Soare a trimis 30.000 de e-mailuri interne dintr-un loc secret aflat undeva la tropice, zise el. Majoritatea sunt de la Banca Hărţuielii Continue care, cu totul curios şi după cum ştii, e şi banca mea. Deşi cazul meu nu e pomenit nicăieri în aceste e-mailuri, nu mi se pare deloc patologic să ne imaginăm că spionii germani au încercat să ne facă un serviciu, după ce au dibuit identitatea băncii mele. În orice caz, e-mailurile sunt total incriminatoare. Banca Hărţuielii Continue duce mai departe o politică de dezinformare, înşelăciune, intimidare, obstrucţionare, plus tentativă de furt de capital de la proprietari de locuinţe temporar strâmtoraţi. Una peste alta, pune înţelegerile guvernului cu băncile într-o lumină total neflatantă.

— Nemţii nu au spionat, Dreyfuss, zise Stephen. Eu i-am spus lui Annagret de banca ta.

— Ce? se alarmă Pip. Când?

— Când ce?

— Când i-ai spus lui Annagret? Mai ţineţi legătura?

— Normal că da.

Pip scrută faţa îmbujorată de bere a lui Stephen ca să descopere urme de vinovăţie. Nu descoperi nimic, însă gelozia ei nu ţinu cont de asta, sărind direct la scenariul prin care acum, că Marie ieşise din peisaj, Annagret avea să-i dea papucii iubitului, să se mute în Oakland, să-l ia pe Stephen şi s-o alunge pe ea din casă.

— E o scurgere incredibilă, continuă Stephen. Găseşti totul acolo – cum să te înţelegi cu proprietarul locuinţei pentru o refinanţare, apoi să te dai de negăsit, să „pierzi“ documentele şi să demarezi procesul de executare silită. Dau chiar şi cifrele. Oricine nu plăteşte două rate la rând sau le plăteşte parţial şi are un capital net de 75.000 are parte de acelaşi tratament. Şi multe dintre chestiile astea s-au întâmplat chiar aici, în East Bay. E un cadou incredibil pentru noi. Sunt aproape convins că aici e mâna lui Annagret.

Prea agitată ca să mănânce, Pip dădu berea pe gât şi-şi mai turnă una. În ultimele patru luni primise pe puţin douăzeci de e-mailuri de la Annagret şi pe toate le trecuse la Citite fără să le citească. Nu era mare utilizatoare de Facebook, în parte pentru că fotografiile celor mai fericiţi decât ea o demoralizau, dar şi pentru că folosirea reţelelor sociale în interes personal era descurajată la ea la serviciu, însă ca să poată intra cât de cât în contul ei fusese nevoită să respingă cererea de prietenie a lui Annagret, ca să nu fie bombardată şi acolo cu mesaje. Amintirile ei despre Annagret se împleteau cu cele despre Jason, dându-i o senzaţie ciudată de murdărie, ca şi cum n-ar fi răspuns la chestionar cu halatul pe ea, ci goală puşcă, după care l-ar fi murdărit şi pe Jason. Ca şi cum relaţia ei cu Annagret fusese total deplasată, dătătoare de coşmaruri. Iar acum se asocia cu „puritate“, pentru ea cel mai ruşinos cuvânt din limbă, fiindcă era numele ei de botez. De asta îi era ruşine cu permisul ei de conducere, din cauza acelui PURITY TYLER de lângă faţa ei bosumflată, şi de asta completarea oricărui formular era o mică tortură. Numele avusese exact efectul contrar faţă de intenţiile maică-sii atunci când i-l dăduse. Ca şi cum ar fi încercat să scape de greutatea lui, la liceu se ţinuse de mizerii şi se ţinea în continuare, râvnind la soţul alteia… Bău bere după bere, până când se simţi destul de moleşită ca să se scuze şi să-i ducă nişte pizza lui Ramón.

— Nu mi-e foame, spuse el cu faţa la perete.

— Scumpule, trebuie să mănânci ceva.

— Nu mi-e foame. Unde-i Stephen?

— Cu nişte prieteni. Urcă şi el curând.

— Vreau să rămân aici cu tine şi cu Stephen şi cu Drayfuss.

Pip îşi muşcă buza şi se întoarse în bucătărie.

— Băieţi, trebuie să plecaţi acum, le spuse ea lui Garth şi Erik. Stephen trebuie să stea de vorbă cu Ramón.

— Mă duc imediat, zise el.

Expresia lui de frică vădită o irită.

— E fiul tău, spuse ea. Nu vrea să mănânce până nu vorbeşti cu el.

— Bine, răspunse Stephen cu un fel de iritare de băieţaş pe care i-o rezerva de obicei lui Marie.

Uitându-se în urma lui, Pip se întrebă dacă nu cumva ei doi aveau să sară peste partea de euforie direct la partea de relaţie înveninată. După ce spărsese grupul, se aşeză să-şi termine berea. Simţea că stă să răbufnească şi-şi dădea seama că ar fi trebuit să meargă la culcare, dar îi bătea inima prea tare. În cele din urmă, dorinţa, furia, gelozia şi suspiciunea ei se contopiră într-o singură nemulţumire stropită din belşug cu bere: Stephen uitase de promisiunea pe care i-o făcuse, să stea de vorbă doar ei doi în seara aceea. Ţinuse legătura cu Annagret, dar pe Pip o abandonase. Auzi uşa dormitorului său de la etaj închizându-se şi, în timp ce aştepta s-o audă deschizându-se iar, îşi repeta în gând nemulţumirea, formulând-o şi reformulând-o, încercând s-o fortifice ca să suporte greutatea senzaţiei ei de abandon; însă greutatea se dovedi prea mare. Se duse sus şi bătu la uşa lui Stephen.

El stătea pe patul conjugal şi citea o carte cu titlu roşu, ceva politic.

— Citeşti o carte? zise ea.

— E mai bine decât să mă gândesc la lucruri pe care nu le pot controla.

Ea închise uşa şi se aşeză pe un colţ al patului.

— La cum vorbeai cu Garth şi cu Erik, nimeni nu s-ar fi prins că s-a întâmplat ceva neobişnuit azi.

— Cu ce să mă ajute ei? Îmi rămâne munca mea. Îmi rămân prietenii.

— Şi eu. Îţi rămân şi eu.

Stephen îşi feri privirea, nervos.

— Mda.

— Ai uitat ce ai promis, că o să stăm de vorbă?

— Da, am uitat. Îmi pare rău.

Ea încerca să respire mai adânc şi mai domol.

— Ce e?

— Ştii tu ce.

— Nu, nu ştiu.

— Ai promis că o să stai de vorbă cu mine.

— Îmi pare rău. Am uitat.

Nemulţumirea ei era exact atât de meschină şi de inutilă pe cât se temuse. N-avea nici un rost s-o exprime a treia oară.

— Ce-o să se întâmple cu noi? întrebă ea.

— Cu tine şi cu mine? (El închise cartea.) Nimic. Vom găsi câţiva colegi de apartament noi, preferabil de sex feminin, ca să nu fii tu singura.

— Deci nu se schimbă nimic. Totul rămâne la fel.

— De ce s-ar schimba ceva?

Ea tăcea, ascultându-şi inima.

— Ştii, acum un an, când ieşeam la cafea, am avut impresia că mă placi.

— Chiar te plac. Mult.

— Dar vorbeai de parcă ai fi fost însurat şi nu prea.

El zâmbi.

— Mda, păi, se vede treaba că aveam dreptate.

— Nu, eu zic de atunci. Atunci vorbeai aşa. De ce mi-ai făcut asta?

— Nu ţi-am făcut nimic. Ieşeam la cafea.

Ea îl privi rugător, căutându-i ochii, întrebându-i dacă era într-adevăr total pe dinafară sau doar se prefăcea din cine ştie ce motiv crud. Murea de ciudă că nu-i putea citi gândurile. Începu să răsufle tot mai greu, apoi îi dădură lacrimile. Nu erau lacrimi de tristeţe, ci lacrimi furioase, acuzatoare.

— Ce e? întrebă el.

Pip continuă să-l privească în ochi până când, în sfârşit, el păru să înţeleagă.

— O, nu! exclamă. Nu, nu, nu. Nu, nu, nu.

— De ce nu?

— Haide, Pip. Nu.

— Cum de nu ţi-ai dat seama cât de mult te doresc? gemu ea.

— Nu, nu, nu.

— Credeam că doar aşteptăm. Şi acum s-a întâmplat. În sfârşit s-a întâmplat.

— Doamne, Pip, nu!

— Nu mă placi?

— Ba bineînţeles că te plac. Dar nu aşa. Îmi pare sincer rău, dar nu aşa. Sunt destul de bătrân ca să-ţi fiu tată.

— Ei, hai! Cincisprezece ani! Sunt o nimica toată!

Stephen privi către fereastră, apoi către uşă, de parcă ar fi evaluat posibilele căi de scăpare.

— Vrei să spui că tu n-ai simţit niciodată nimic? Că a fost totul în capul meu? întrebă ea.

— Probabil că ai interpretat lucrurile greşit.

— Cum?

— Eu n-am vrut niciodată copii. Asta a fost marea problemă între mine şi Marie, că n-am vrut copii. Eu îi tot spuneam: „La ce ne trebuie copii? Îi avem pe Ramón şi pe Pip. Putem fi nişte părinţi buni şi aşa“. Asta eşti tu pentru mine. O fiică.

Ea îl privi cu ochii mari.

— Ăsta e rolul meu? Să fiu Ramón doi pentru tine? Ai fi mai mulţumit dac-aş puţi? Eu am deja un părinte! N-am nevoie de încă unul!

— Ba cam păreai să ai nevoie, o contrazise Stephen. Exact de un tată păreai să ai nevoie. Şi pot să fac asta şi de-acum încolo. Poţi să rămâi aici.

— Ai înnebunit de tot? Să rămân aici? Aşa?

Pip se ridică şi se uită în jur cu o privire rătăcită. Mai bine se înfuria decât să se simtă rănită. Poate era chiar mai bine decât ca Stephen s-o iubească şi s-o ia în braţe, fiindcă probabil asta simţise de la început pentru el: furie, furie deghizată în dorinţă.

Într-un acces de lipsă de voinţă anarhică, îşi dădu jos puloverul, apoi îşi scoase sutienul, se lăsă în genunchi pe pat şi începu să-l înghesuie pe Stephen, agresându-l cu goliciunea ei.

— Arăt eu a fiică? Aşa ţi se pare că arăt?

El stătea ghemuit, acoperindu-şi faţa cu mâinile.

— Termină.

— Uită-te la mine.

— Nu mă uit la tine. Tu eşti aia care şi-a pierdut minţile.

— În pizda mă-tii! În pizda pizdei pizdei mă-tii! Eşti chiar aşa de slab că nici nu te poţi uita la mine?

De unde ieşeau cuvintele alea? Din ce loc obscur? Deja simţea un vârtej de remuşcări în jurul genunchilor şi-şi dădea seama de pe-acum că avea să fie mai rău decât toate remuşcările ei de până atunci adunate la un loc, totuşi nu putea decât să meargă până la capăt şi să facă ceea ce-i cerea corpul, adică să se prăbuşească peste Stephen. Îşi frecă pieptul gol de cămaşa lui vărgată, îi luă mâinile de pe faţă, i-o acoperi cu părul ei; şi atunci înţelese că de data asta o făcuse lată. Stephen părea îngrozit.

— Voiam doar să mă asigur, da? zise ea. Să mă asigur că asta-i tot ce însemn pentru tine.

— Nu-mi vine să cred ce-mi faci. La doar patru ore după ce a plecat ea de acasă.

— O, deci dacă erau patru zile era altă treabă? Sau patru luni? Patru ani? (Îşi apropie faţa de a lui.) Atinge-mă!

Vru să-i ghideze mâinile, însă el era foarte puternic şi o împinse la o parte cu uşurinţă. Apoi sări din pat şi bătu în retragere spre uşă.

— Ştii ceva, zise el gâfâind, nu prea cred eu în terapie, dar mă gândesc că ţie nu ţi-ar strica.

— Da, că mi-o şi permit.

— Serios, Pip. E total aiurea ce faci. La ce simt eu te-ai gândit câtuşi de puţin?

— Parcă te-am găsit citind… (Ridică volumul.) …Gramsci.

— Dacă faci rahaturi din astea şi cu alţii, alţii cărora nu le pasă de tine, să ştii că nu te văd bine. Nu-mi place deloc ce se poate deduce de-aici despre felul cum îţi controlezi impulsurile.

— Ştiu. Sunt anormală. E refrenul vieţii mele.

— Ba nu, eşti super. Eşti minunată, nu glumesc. Totuşi… serios, acuma…

— Eşti îndrăgostit de ea? întrebă Pip.

Stephen se întoarse de la uşă.

— Cum?

— De Annagret. Despre asta-i vorba? Eşti îndrăgostit de ea?

— O, Pip! (Expresia lui de milă şi îngrijorare era atât de sinceră, încât mai avea puţin şi-i risipea bănuielile; cât pe ce s-o convingă că n-avea motive de gelozie.) Ea e în Düsseldorf, îi spuse. O cunosc prea puţin.

— Siiiiiigur că da. Dar ţii legătura cu ea.

— Încearcă să asculţi ce spui. Încearcă să-ţi dai seama ce faci.

— N-am auzit nici un „nu“.

— Pentru Dumnezeu!

— Te rog, spune-mi că mă înşel. Spune-mi numai că mă înşel.

— Eu pe Marie o vreau. Nu înţelegi asta?

Pip închise ochii strâns, încercând şi totodată refuzând să înţeleagă.

— Marie are pe altcineva acum, zise ea. Iar tu ţii legătura cu Annagret. Încă nici nu-ţi dai seama că eşti îndrăgostit de ea, dar eu cred că eşti. Sau vei fi în curând. Cu ea te potriveşti ca vârstă, nu?

— Trebuie să iau o gură de aer. Iar tu trebuie să ieşi din camera mea.

— Dovedeşte-mi numai, zise ea. Vino şi dovedeşte-mi că mă înşel. Ia-mă de mână o secundă, doar o secundă. Te rog. Altfel nu te cred.

— Atunci n-ai decât să nu mă crezi.

Pip se strânse ghem.

— Ştiam eu, şopti.

Durerea geloziei era un deliciu faţă de gândul că se purta pur şi simplu ca o nebună. Dar acest gând câştiga teren.

— Eu ies, zise Stephen.

Şi o lăsă întinsă pe patul lui.

1. Exerciţiu specific practicii zen ce urmăreşte desprinderea de gândirea raţională pentru a facilita iluminarea.

2. Citat din Othello, trad. de Ion Vinea, Actul al III-lea, Scena 3, în William Shakespeare, Opere complete, vol. 6, ediţie îngrijită şi comentarii de Leon D. Leviţchi, note de Virgiliu Ştefănescu-Drăgăneşti, Editura Univers, Bucureşti, 1987, p. 326.

3. Oameni care se instalează pe proprietăţi ce nu le aparţin şi asupra cărora nu au nici un drept. Squatterismul poate fi asociat sau nu unor mişcări politice.

4. Eşarfă tradiţională din bumbac, în carouri negre şi albe, purtată la gât sau pe cap în unele state din Orientul Mijlociu (arabă).

5. Ce prostie! Zău aşa (germ.).

6. Acorduri standardizate între vânzător şi cumpărător de a vinde, respectiv, de a cumpăra un bun la un preţ stabilit în momentul încheierii tranzacţiei, dar cu executarea contractului la o dată viitoare.

7. Jurnalistă şi activistă americană catolică, cofondatoare, împreună cu Peter Maurin, a mişcării muncitoreşti catolice, activă în anii ’30.