© 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5452-9

ISBN PDF: 978-973-46-5453-6

ISBN print: 978-973-46-7119-9

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : ilustraţie de Andreea Chirică

Foto autor : Cristian Petrescu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DINU GUŢU este antropolog, jurnalist cultural şi membrul unui grup ultras. Teza sa de doctorat este o etnografie despre ultraşii de la Dinamo (Ultimii oameni. Etnografia unei peluze, 2015). A mai publicat o serie de articole academice şi capitole în volume din România şi Marea Britanie. Este colaborator la platformele Art7.fm şi Platzforma. De asemenea, scrie pentru Criticatac, Vice şi Casa Jurnalistului.

Fedayn

Nici nu mai ştiu cum am ajuns acasă călare pe scuter. Ştiu că ne-am întâlnit pe la şase într-o crâşmă din Pantelimon, genu’ de crâşmă cu grădină mare în spate, unde se întâlneşte elita interlopă locală. Genu’ de crâşmă cu vin îndulcit la carafă şi narghilea. Elevi, combinatori, ultraşi, huligani, toţi levitează în aceste ore ale beţiilor de dinainte de meci. Faci o ironie, îl înjuri pe unu’, apoi îl pupi. Râzi de altu’ dacă-l simţi mai mincinos ori mai prost la vreo fază. Nu se supără nimeni, nu-i pasă nimănui, ideea-i să treacă timpu’, să uiţi de credite, de datorii şi de nevastă. Bei şi după aia mergi cu ai tăi la meci. Şi asta am decis să facem. La un semn, băieţii se-ncolonează şi valea spre stadion. Traficu’ oprit, nu zice niciun şofer pâs când trecem agale prin faţă. Vreo sută cincizeci, băieţi ca florile. Cântăm. Unii ironic, alţii pe bune: „Staaţi dreeepţi, treceeee Dinamooo,/ Staaaţi drepţi, treceeee Dinamooo…“ şi lumea din jur chiar ne ia-n serios şi cască ochii mari la noi ca la urs.

Cum spuneam, sunt tare obosit, ori deocheat, că par palid în oglindă şi n-am stare. Mă copleşesc un fel de moleşeală şi o neputinţă în tot corpu’ şi mă gândesc că aşa e când eşti bătrân şi aproape de moarte. Pierd vremea pe telefon şi văd că Relu scrie de nebun pe grupul de WhatsApp că e aproape singur la Moş la bar şi că noi, indolenţi, i-am tras ţeapă şi de data asta. Relu e cel mai implicat ins din brigadă, da’ asta nu-i neapărat un semn bun. E primu’ la vopsit la coregrafii, primu’ la deplasări ori la tot soiu’ de evenimente ale peluzei. Numai că atunci când îl lăsăm de izbelişte, nebunachis al nostru, cum îi mai spunem, se face foc şi pară şi înjură de copii şi de morţi şi de alţi copii morţi, încât ne stârneşte şi râsul, şi vina. Dacă s-ar căuta pe la psihologi, Relu ar fi probabil un high functioning borderline, căci trece repede dintr-o stare în alta, iar dacă nu se-ntâmplă după planu’ lui vreo acţiune colectivă, îşi rupe cămaşa de pe el de nervi ori biletu’ la meci şi pleacă ori să bea, ori acasă. Noi îl iubim, că şi el ne iubeşte.

Ei, şi uite în seara aia Relu înnebunea stând la bodega de lângă Arenă că nu vine nimeni la acţiunea noastră de capturat „cârpe“ de la ultraşii Romei. Roma, cu care juca Astra aseară, e fix un fel de legendă vie a ultraseriei. Are grupuri care au şi patruzeci de ani. Adică în toţi anii ăştia băieţii lor n-au pierdut steaguri sau au tras cu dinţii de ele ca să nu fie capturate. „Le trimit dracu’ cu drona din stadion“, aşa cum comenta un amic. Asta-nseamnă să fii legendă. Şi atunci când eşti legendă, plebeii ca noi, dacă tot nu te pot atinge, vor măcar să te scuipe. Din dragoste, desigur. Şi uite-aşa, ca să nu-l las pe Relu singur să înfrunte legenda, am urcat într-un taxi şi-ajung la Moş. Aici, vreo cinşpe inşi de la noi jucau la păcănele. Relu, puţin derutat şi aproape mort de la cuiul pe care-l fumase puţin înainte, mă-ntâmpină vesel:

— Ha, ha, a venit şi huliganul cu cască! Breee, ţipă el în tot baru’, ăsta vine la intervenţii cu casca direct! referindu-se la coafura pe care o am de când mă ştiu, inspirată din dragostea lui taică-meu pentru beatleşi.

— Facem haos! râd eu ca să-i accept gluma, să nu m-arăt ofticos, altfel, nişte cetăţeni ordinari am fi.

Pe Relu l-am cunoscut acum câţiva ani, când încă nu eram membru în brigadă, într-un autocar spre Bistriţa. Straşnică deplasare. Prima din sezonu’ ăla. Ei, şi cum lumea nu-l văzuse de vreo două-trei luni pe Relu, au rămas tablou, că ăsta pusese pe el numai biceps, triceps şi pătrăţele, de nu-l recunoşteai. Antinuş, corporatistu’, după vreo patru beri a descifrat misteru’ şi a născut rima corectă, de i-au cântat-o băieţii până la plictiseală: „Relache s-a definiiit, nu mai futee niciun piiic!“. Relu s-a înroşit ca un semafor, că-i băiat simţit în general. Da’ după ce i-a mai trecut din jenă, hop lângă mine:

— Am auzit că eşti din Chişinău. Nu-mi aduci şi mie nişte lucruri mici de-acolo, când te duci pe-acasă?

— Lucruri mici… cum ar fi, de exemplu? mă fac eu că nu-nţeleg.

— Nişte medicamente, un Danabol, o Testosteronă… le-aş lua de-aici, da’ nu se mai fabrică, că-i cu reguli UE şi astea, iar ce-i pe piaţă e de contrabandă, mă-nţelegi?

Şi aşa m-am întovărăşit cu Relu, iar mai apoi m-am apropiat şi de grup. Îi aduceam la câteva luni nişte cutiuţe cu pastile pe care le ascundeam bine la vamă. Omu’ creştea de te temeai să pui mâna pe el la un moment dat. Avea el fetişu’ ăsta, s-arate ca la concursurile de culturism. La un moment dat nu m-a mai întrebat dacă plec pe-acasă, cred că-l ajunseseră din urmă blestemele lui Antinuş.

Facem conversaţie, de una, de alta, şi ne uităm pe TV la meciu’ care-i la câteva sute de metri de noi. Unul de-al nostru, după ce-njură de trei ori ţara şi locuitorii de-o populează, îmi zice:

— Să-mi bag pula dacă nu se plânge toată ziua şefu-meu că-i viaţa grea, că n-au de unde să mă plătească.

— Bă, adevărat. Al meu e la fel, se bagă Anaf. Că-i scump impozitu’ la maşină şi el are un 4.2 TDI… Eu o singură treabă i-aş zice: să trăiască el şase luni ca mine. Cu leafa mea, cu creditu’ meu, cu copil mic. Toate în douj de milioane.

— Ai auzit, frate, ce-a păţit Americanu la meciu’ de-aseară? mă întreabă retoric Relu. Cică a pocnit pe unu’ de se maimuţărea la o tipă în stadion. L-a pocnit aşa, random, că-l ştii doar pe American, e loco nouăj la sută din timp. Şi la pauză vine ăla şi-i spune sigur pe el: „Bă Americane, nu rămâne-aşa. Ne vedem după meci“. Ei, şi după meci, beam de zor la Diham. Şi la un moment dat îl cheamă cineva pe American afară, Paliu, ăla de-a fost cu el în grup la Cealaltă Peluză. Americanu iese şi bam, mare capac ce primeşte. Cade la pământ şi ţiganu’ ăla de l-a lovit cu încă vreo trei burtoşi dau în el. Erau nişte recuperatori din Sălăjan, nişte mizerii. Unu’ a scos pistolu’ şi zicea că cine se apropie şi-o ia. Bine, şi noi restu’ eram înăuntru, habar n-aveam să ştim de ce l-au chemat pe ăla afară. Nu şi-a luat-o chiar rău, c-a plecat pe picioarele lui acasă, da’ pula mea, să te bată unii la tine la Peluză… Şi când te gândeşti încă pe cine.

— Bă, da. Dacă se-ntâmplă la următoru’ meci ceva, eu sar, intervine Anaf.

— Să te bată o cioară în Peluză la tine, intervine Relu.

— Nu-i vorba de cioară, mă bag şi eu. E nasol că s-a-ntâmplat. Punct. Tre’ să căscăm ochii şi să vedem ce facem.

— Da, dormim în ghete în Peluza noastră. Făcute trei maşini şi mers peste ăia cum aflăm pe unde stau exact, e zmeu şi Anaf după trei beri.

Americanu e băiat de nota zece, e familist cât poate, cu numele grupului tatuat pe piept, unu’ dintre ăia care vin de douăzeci de ani la meciuri. Vreau sincer să-l răzbun, dar are boala asta cu păcănelele şi mai nou a trecut şi pe pariuri omu’, şi de-aici toate belelele. Bagă tot ce câştigă acolo, d-asta l-au dat afară de la mai multe joburi. Omu’ se-mprumuta şi nu mai putea da înapoi, începea să lipsească, vai pula lui. La un moment dat a intrat în datorii atât de mari că s-a împrumutat la cămătarii din Sălăjan cu vreo cinşpe mii. Mă gândesc că de-acolo or fi problemele cu ăia de-aseară. Îmi şterg gându’ ăsta din cap şi revin la cauză. Îmi iau o vodcă, dar ceva tot nu-i bine. Cinşpe inşi aici, încă douăzeci în stadion, nu suntem brigadă de intervenţie. Maxim ce putem face e o ciupeală cu nişte rătăciţi romani.

— Stăm aici, pula organizare, pula oameni de bătaie, bă, fierb! urlă Relu.

— Bă, eu zic aşa: trimitem pe Ivan cel mic să urmărească ieşirea de la Electroaparataj. Ce iese mai interesant şi cu rucsaci mai mari, luat numărul de taxi şi urmărit cu două maşini până la destinaţie. Acolo, haţ, frână de mână şi sărit direct peste ei şi luat rucsacul. Altă variantă e să dăm treij de lei la şofer şi numărul de telefon. Să-i plimbe un pic şi să ne sune să ne spună unde-i lasă, ca să le deschidem şi uşa la taxi, ca la nişte VIP-uri, cum se face. Sunt singurele variante pe care le văd azi la numărul ăsta, le zic eu.

— Nu e, frate, că-mi bag eu pula. Mergem la poartă şi batem tot ce prindem, se bagă-n seamă Petru.

— Baţi pe dracu’, că e plin de gărdoi şi de lume, maxim faci o ciupeală care s-ar putea să te coste mult. Că mi-au dat zece milioane ultima dată şi mi-au zis că, dacă mă mai prind la ei pe secţie, aici în spate la mall, îmi rup picioarele. Deci eu pas, zice Anaf, unu’ de-al nostru mai sportiv.

— Bă, faceţi ce vreţi, da’ eu n-am venit aici să beau la Moş. Vreau să mă-ntorc cu ceva acasă. Eu ies în intersecţie la luat fulare. Tot ce-i cu Roma, bam-bam, luat, se bagă-n seamă şi Raul.

— Mă bag şi eu, facem de-o colecţie, zice Dop, unu’ de-al nostru.

— Bă, ultraşii pulii, care-i filmu’ vostru? Ţie ţi-ar plăcea să mergem noi în deplasare externă şi să bată ăia cetăţeni de-ai noştri, tot soiu’ de papagali, jobenari din ăia de poartă fularul pe cap? Nu ţi-ar plăcea. Păi, atunci de ce să intrăm în ăştia? Ne ia şi garda şi de făcut n-am făcut nimic. Eu numai după cârpe mă bag, le zice Relu.

— De acord cu Relu, întăresc eu. Vrem să luăm cârpa, tre’ s-o facem cu mare cap.

Meciul se termină şi noi aşteptăm cuminţi făcând ture ca nişte lupi hămesiţi în jurul rondului de la Electroaparataj. Ne întâlnim cu alţii de-ai noştri care intraseră la meci. Primii vin nişte copii care au stat cu romanii în peluză.

— Frate, aveau italienii nişte super geci, casual astea. Ce Fred Perry, ce Lacoste, era ca la podiumu’ de modă în primele rânduri la ăia. Eu, dacă vreau să iau ceva, vreau o geacă din aia amintire.

Peste câteva minute mai vine un grup de adolescenţi de la o altă brigadă de-a noastră:

— Frateeee, cum puteau să fie îmbrăcaţi romanii. Unu’ şi unu’…

— Da, da, ce geci frumoase, am auzit, intervin eu. Hai să ne concentrăm pe ce-avem de făcut.

— Vezi că stăm cam degeaba aici, că cei mai mulţi romani au luat taxiuri din faţa stadionului. I-a lăsat jandarmeria să plece de-acolo.

— Să-mi fut una. Înseamnă că nu mai pupăm steaguri noi în seara asta, zice Dop şi mai trage-o gură din sticla de Stalinskaya ca să stingă cu Cola apoi.

— Bă, e prea haos între noi, nu ne-nţelegem, vorbim unu’ peste altu’. N-avem niciun plan. Ăia au plecat la bere la Moş, alţii îi aşteaptă pe broscari la Vatra Luminoasă. Bă, suntem idioţi, şi lovesc cu pumnu’ într-o capotă de Ford parcat lângă noi.

Se lasă liniştea. Aşteptăm, aşteptăm, aşteptăm. În spatele unui chioşc dărăpănat observăm că vin câţiva băieţi. Par italieni. Ne facem apariţia ca-n filme, direct din gaura de şarpe, şi ne proptim chiar în faţa lor, fix lângă staţia de taxiuri spre care veneau. Le zâmbim frumos. Ne zâmbesc, dar nu-i râsu’ lor. Le e frică. Oraş străin, estul Europei, SIDA, Balcani, ţigani, peşti, exotic, Ceauşescu, sălbăticie, Hagi le bubuie aleatoriu ca nişte haştaguri prin cap. Unu’ singur are prezenţă de spirit şi se-apropie de noi c-un steag în mână şi zice-ntr-o engleză proastă:

— This belongs to you, you forgot it.

Dop îi zâmbeşte scurt şi smulge steagul, mulţumindu-i tâmp italianului care era deja într-un taxi lângă tovarăşii lui. Lumea e impresionată de gest. Vizavi, o tanti, probabil contabilă ori vreo secretară, care tocmai intra în blocul de lângă, ne priveşte lung, urât şi ne judecă greşit. Prima captură e la noi, n-am stat degeaba. Şi luată aşa, prin capitulare, înfrângere totală. Suntem mulţumiţi, chiar dacă-i doar steagul unui fan club sau ce-o fi. Mai stăm la pândă vreun sfert de oră şi holbăm ochii la un grup de vreo doişpe inşi care încearcă să ia un tramvai pe Şoseaua Iancului. Unu’ dintre ei vorbeşte cu vatmanul. Intrăm toţi în alertă, e clar, sunt străini. Sunt iscoadă cu Relu, iar ceilalţi ne aşteaptă după gheretă. Niciunul din grupul de italieni nu poartă vreo geantă sau rucsac, e riscant şi inutil să-i atacăm. Observ însă ceva. Singura tipă din grup, probabil prietena unuia dintre ei, are un ghiozdan military în spate. Mă uit la Relu, el la mine şi-nţelegem ce-avem de făcut. La un semn, alergăm spre romanii noştri. Sunt băieţi dintr-un grup ultras, e clar. Nu poartă fulare şi-s îmbrăcaţi mai huligani faţă de primele noastre cunoştinţe. Alergăm aşa, la risc, spre ei, lungi secunde. Mă încred doar în nebunia lui Relu că ştim exact ce facem.

— Tu pe ăla cu fes, eu pe albastru, murmură Relu.

Şi la un semn, la câţiva paşi de ei, scoate un strigăt de luptă de care am râs mult apoi. Ceva care m-a deconectat o secundă, dar care mi-a dat forţă: „Dinamooo, bastradiii, băăăăă“. Italienii, la doi paşi de noi, rămân şocaţi, doi nebuni aleargă spre ei. Din lateral, ai noştri ies de după gheretă, prinzându-se de schemă. Din alergare, cu picioru-n aer, îl dobor dintr-o lovitură pe prietenul meu cu fes, în kaki. Relu, c-un pumn, îl dă în spate pe cel în albastru, al doilea om mai mare al lor. Restul, panicaţi, încep să fugă ca gândacii de bucătărie când se-aprinde lumina. Doi se bagă într-un taxi care era la semafor ocupat de-o pensionară. Pensionara îi împinge panicată cu cârja. Dar nu ştiu ce i-au spus băieţii, c-au reuşit totuşi să intre în două secunde în taxi, care-a demarat cu scârţâit de roţi şi cu o cataramă de curea aterizată in extremis pe lunetă. Între timp, Dop o îmbrăţişează pe la spate aproape fără s-o atingă pe italiancă şi-i ia rucsacul. Restul ultraşilor romani se tirează spre Iancului. Ai noştri fug după ei din inerţie până prin dreptul şaormeriei Calif, unde un burtos cu ceafă lată le urlă hegemonic: „Culcat! Stai pe loc!“. Anaf, mai mare ca ţiganu’ burtos, face într-o fracţiune de secundă o piruetă-napoi şi urlă: „Civil, băă, civiiil“, şi-n aceeaşi secundă toţi flăcăii noştri se fac nevăzuţi prin gangurile din apropiere. N-am vazut pe nimeni alergând aşa vreodată. Se aud sirenele. Avem vreo douăzeci de secunde s-o ştergem. Urcăm în maşini. Suntem opt într-un Logan care goneşte cu o sută la oră. O luăm prin curţi şi pe străduţe pe care n-am mai fost vreodată. Ajungem într-un final lângă un teren viran din capătul Pantelimonului. E linişte şi e sigur. Coborâm ca dintr-o cutie de sardele proaspăt desfăcută. Farurile Loganului rămân aprinse. Ne adunăm în jurul rucsacului cu curiozitatea unor puşti în dimineaţa de Crăciun. Dop şi Relu desfac cu grijă gura ghiozdanului. Pare steag şi tremurăm de emoţie. Dop desfăşoară uşor cârpa vişinie dinăuntru. Apare clar conturul lui N, apoi un Y. Îngheţ de emoţie. Relu mă priveşte la rându-mi şi încremenim. Apucă nervos şi trage mai departe de steag şi-apoi îl desfăşoară tot. Linişte. Pe un câmp de lângă Pantelimon, în faţa unor faruri de Logan, stă scris stilizat, cu litere imense, pe-un steag, un singur cuvânt: Fedayn. Şi-un cap de mort pe el.

— Bă, eşti copac, ţipă înfundat de emoţie Dop.

— Bă, eşti prost. Este, băăă. Nu te crede nimeni. Băăăă, Fedayn, coaie…

Ne sclipesc ochii şi privim spre obiectul ăla magic care stă în faţa noastră. E cel mai vechi steag al ultraşilor Romei şi-i o bucată brută de istorie. Numele de Fedayn e luat de la o grupare palestiniană, vreo fiţă de stânga a băieţilor. Steagu’ ăsta a prins asasinarea lui Aldo Moro, lupta contra Mafiei din anii ’80, vreo trei papi, venirea la putere a lui Berlusconi şi tot aşa. Cârpa aia e jumătate din istoria recentă a Italiei şi tot ce aveau mai sfânt nişte băieţi care n-au avut noroc într-o seară la Bucureşti.