John Fowles

Iubita locotenentului francez

Traducere din limba engleză
şi note de Mioara Tapalagă

Editura Polirom
2011

Copyright © The Estate of John Fowles, 1969, 2005

Copyright © 2008, 2011 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

First published 1969 by Jonathan Cape Ltd., London

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2662-5

ISBN PDF: 978-973-46-2663-2

ISBN print: 978-973-46-2144-6

Pe copertă: Edmund Charles Tarbell (1862-1938), Vălul albastru, 1898

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

John Fowles s-a născut în 1926, la Leigh-on-Sea. După ce a urmat cursurile Universităţii din Edinburgh, în 1950 a obţinut o diplomă în literaturile franceză şi germană la Oxford, unde i-a descoperit pe existenţialiştii francezi şi pe promotorii Noului Roman. A predat literatură franceză la New College, Oxford, a fost profesor de limba şi literatura engleză la Universitatea din Poitiers, apoi la Colegiul Anargyrios de pe insula grecească Spetsai (experienţă evocată în Magicianul), pentru ca între 1954 şi 1963 să predea engleza la Colegiul St. Godric din Londra. A dobîndit recunoaşterea internaţională odată cu apariţia primului său roman, Colecţionarul (1963), care a avut un mare succes la public şi a primit de îndată şi elogiile criticii, Fowles fiind considerat un scriitor cu o forţă imaginativă şi inovatoare excepţională, reputaţie pe care i-au confirmat-o următoarele romane: Magicianul (1965; ediţie revizuită în 1977), Iubita locotenentului francez (1969), Daniel Martin (1977), Mantisa (1982), Omida (1985), Găuri de vierme (1998). Ecranizarea romanului Iubita locotenentului francez, cu un scenariu realizat de Harold Pinter (dramaturg şi laureat al Premiului Nobel), a fost nominalizată la premiile Academiei Americane de Film, apoi la premiile Oscar şi a obţinut trei premii BAFTA şi un Glob de Aur. Scriitor prolific, Fowles a publicat şi eseuri (Aristocraţii, 1964), nuvele (Turnul de abanos, 1974), poezii, traduceri, prefeţe, cronici literare şi comentarii la albume de artă fotografică. În 2003 a apărut primul volum al jurnalelor sale intime, urmat în 2006 de volumul al doilea.

Considerat o operă de referinţă pentru începuturile postmodernismului literar britanic, Iubita locotenentului francez, romanul cel mai important al lui Fowles, este, dincolo de abilitatea autorului de a reactualiza tehnici narative victoriene şi de ingeniozitatea dublului final (inventiv ilustrată în ecranizarea de succes din 1981, cu Meryl Streep şi Jeremy Irons), o emoţionantă poveste de iubire. O carte care se citeşte pe nerăsuflate, despre tinereţe, despre frumuseţea vieţii şi despre libertatea de a alege. Plasată în jurul anului 1867, acţiunea romanului pune în cumpănă libertatea viziunii de la sfîrşitul anilor ’60 ai secolului XX cu atitudinile severe ale perioadei victoriene din urmă cu o sută de ani. Romanul evocă în chip convingător atmosfera acelor „certitudini de fier“, a convenţiilor rigide, a emoţiilor reprimate, iar punctul culminant, îndelung amînat, al relaţiei celor trei protagonişti sporeşte şi mai mult interesul cititorului.

Nota autorului

Doresc să mulţumesc următorilor pentru permisiunea de a cita din volumele ale căror autori sau editori sînt: Hardy Estate şi Macmillan & Co. Ltd. pentru fragmentele din Poeziile lui Thomas Hardy; d-lui William Manchester şi Michael Joseph Ltd. pentru citatul din Moartea unui preşedinte; Oxford University Press, pentru citatele din Portretul unei epoci şi Eseurile victoriene ale lui G.M. Young; d-lui Martin Gardner şi Penguin Press, pentru citatul, uşor condensat, din Universul ambidextru – şi, în fine, d-lui E. Royston Pike şi Allen & Unwin Ltd., nu numai pentru îngăduinţa de a cita nemijlocit, ci şi pentru cele trei fragmente reproduse din comentariile contemporane cuprinse în Documente privind viaţa în perioada de aur a epocii victoriene, precum şi pentru puzderia de detalii mărunte pe care le-am „furat“ din cartea Domniei Sale. Recomand călduros această strălucită antologie tuturor celor care doresc să afle mai multe despre realitatea pe care se întemeiază romanul meu.

J.F.

Unu

Înspre apus privirea ei căta

Spre largurile mării,

Nici arşiţa, nici ploaia n-o clintea

Din vraja depărtării;

Şi numai către mare

Cu ochii duşi stătea

În nici o altă zare

Ea farmec nu afla.

HARDY, Enigma

Vîntul de răsărit e cel mai neplăcut dintre cele care suflă în Lyme Bay – Lyme Bay fiind locul în care marea a muşcat cel mai adînc din partea inferioară a braţului de uscat pe care coasta engleză îl întinde pînă departe, spre sud-vest – şi de aceea un curios ar fi putut face pe dată mai multe presupuneri, toate întemeiate, despre perechea care pornise să se plimbe pe cheiul de la Lyme Regis – localitate mică, dar străveche, care a dat şi numele golfului – într-o dimineaţă scuturată de rafale tăioase de vînt de la sfîrşitul lunii martie a anului 1867.

După nu mai puţin de şapte sute de ani de existenţă, cheiul acesta – Cobb, cum i se spune prin partea locului – a sfîrşit treptat prin a avea soarta obişnuită a lucrurilor pe care le ai toată vremea sub ochi; aşa se face că localnicii nu văd în el decît o gheară cenuşie de piatră măcinată de ape, încovoiată prelung deasupra mării. De altminteri, întrucît se găseşte la o distanţă mărişoară de inima oraşului, precum un Pireu de-o şchioapă faţă de o Atenă microscopică, s-ar zice aproape că locuitorii au lăsat-o în plata Domnului. Neîndoielnic, reparaţiile care a trebuit să-i fie aduse de-a lungul veacurilor i-au costat destul cît să îndreptăţească, din partea lor, un anumit resentiment. Unui observator mai puţin împovărat de jugul impozitelor ori înzestrat cu mai mult discernămînt, digul de la Cobb îi pune însă dinainte, fără doar şi poate, cea mai frumoasă lucrare de zăgăzuire a apelor de pe coasta de sud a Angliei. Nu numai pentru că, după cum glăsuiesc ghidurile turistice, poartă în el amintirea încărcată de glorie a şapte sute de ani de istorie a Angliei, pentru că de aici au plecat corăbiile engleze spre încleştarea cu Armada, şi tot aici a tras la ţărm Monmouth1… ci pentru că, dincolo de toate acestea, reprezintă un minunat vestigiu de artă populară.

Lucrare primitivă şi totuşi complexă, masivă, însă plină de graţie, toată numai volume şi şerpuiri rafinate, asemenea unor sculpturi de Henry Moore sau Michelangelo; şi, mai presus de orice, neîntinată, curată, spălată neîncetat de apa sărată a mării, o pildă de armonie şi echilibru. Exagerez, cumva? Poate; adevărul spuselor mele e însă lesne de verificat, căci Cobb nu s-a schimbat mai deloc din anul despre care e vorba aici; oraşul Lyme, însă, nu mai arată ca odinioară şi comparaţia devine, de aceea, nedreaptă dacă vă aruncaţi ochii înapoi, spre uscat.

Dacă însă v-aţi fi întors cu faţa spre nord şi spre uscat în 1867, aşa cum făcea bărbatul aflat pe Cobb în ziua aceea, v-ar fi întîmpinat o privelişte armonioasă. Cuibărite în preajma locului unde digul întîlneşte uscatul, se aflau cîteva zeci de case îngrămădite acolo de-a valma şi, lîngă ele, un mic şantier, în care, ca o arcă încă pe butuci, îşi sumeţea pieptul bombat un mic velier. La o jumătate de milă mai spre est, se zăreau, presărate de-a lungul coamelor înclinate ale cîmpiilor, acoperişurile de ardezie şi stuf din Lyme, oraş care şi-a trăit epoca de glorie în Evul Mediu, pentru ca de atunci încoace să nu înceteze să scapete. Spre vest, se înalţă repezi creştetele mohorîte ale unor stînci cenuşii, cu poalele înfipte în prundişul plajei de pe care s-a avîntat Monmouth spre isprava-i neroadă. Dincolo de ele, mai înalte, pătrunzînd adînc în inima uscatului, se ridicau alte şiruri de stînci, ale căror coaste erau ascunse vederii de desişul pădurilor. Vecinătatea lor ameninţătoare e cea care, mai apăsat decît orice altceva, preschimbă digul de la Cobb într-un ultim bastion în bătălia împotriva alunecărilor de teren ce începuseră să surpe încă de pe atunci întinderea lăsată în paragină a coastei de vest. Acesta e, iarăşi, un fapt ce se poate proba. Întoarsă într-acolo, privirea nu întîlnea nici măcar o singură casă, după cum nu va întîlni nici în zilele noastre, în afara cîtorva barăci prăpădite ale pescarilor, răzleţite pe plajă.

Iscoada din partea locului – exista, într-adevăr, una – ar fi putut deduce, aşadar, că cei doi nu erau din oraş şi că erau, negreşit, oameni de gust, care nu se lasă văduviţi de plăcerea unei plimbări pe Cobb de nişte biete rafale de vînt. Pe de altă parte, potrivindu-şi mai bine lentila telescopului, ar fi avut motive să presupună că necunoscuţii fuseseră mînaţi pe dig mai mult de avantajele singurătăţii în doi decît de farmecul arhitecturii marine; tot astfel, i-ar fi sărit cu siguranţă în ochi desăvîrşitul bun-gust al veşmintelor lor.

Domnişoara de pe dig era îmbrăcată după ultima modă, al cărei suflu proaspăt – şi nu mai puţin vijelios decît cel dezlănţuit în ziua aceea de martie – începuse la 1867 să ia pe sus, răzvrătit, bătrînele crinoline şi bonetele largi. Ochiul din spatele telescopului ar fi desluşit o fustă stacojie aproape provocator de strîmtă – ba chiar şi provocator de scurtă, ţinînd cont că paltonul verde, în falduri bogate, lăsa să se vadă o pereche de glezne în ciorapi albi, degrabă ascunse în botinele negre ce păcăneau gingaş pe piatra digului; şi, cocoţată obraznic în vîrful cocului strîns în fileu, o pălărioară teşită după o croială abia apărută botezată „plăcintă cu carne“, pe care se unduia într-o parte o egretă diafană – un model pe care doamnele din Lyme n-aveau să se încumete să-l poarte încă vreme de cel puţin un an de atunci încolo. Bărbatul, mai înalt, îmbrăcat cu o eleganţă fără cusur în haine gri-deschis, cu jobenul în mîna rămasă liberă, îşi scurtase drastic favoriţii, pe care, cu vreo doi ani în urmă, distinşii arbitri ai celei mai selecte mode masculine din Anglia îi decretaseră puţintel cam vulgari – rizibili, adică, în ochii străinilor. Astăzi, culorile veşmintelor domnişoarei ni s-ar părea din cale-afară de stridente; la vremea aceea, însă, lumea tresălta încă de încîntare în faţa minunilor săvîrşite de proaspăt-descoperitele vopsele de anilină. Şi, ca pentru a compensa nenumăratele oprelişti cu care cerinţele epocii le îngrădeau purtarea, doamnele preferau culorile strălucitoare, nu pe cele discrete.

Iscoada din spatele telescopului ar fi fost însă pusă la grea încercare dacă i s-ar fi cerut lămuriri în legătură cu o a treia siluetă aflată pe digul şerpuit şi prea puţin îmbietor. Stătea chiar lîngă marginea capătului dinspre mare, rezemată de un vechi afet de tun înfipt în piatră, de care se prindeau odgoanele vaselor ce trăgeau la ţărm. Era îmbrăcată în negru de sus pînă jos, iar vîntul îi sufla cu furie veşmintele în jurul trupului; ea însă rămînea neclintită, fără să-şi ia o clipă ochii de pe întinderea nesfîrşită de apă, părînd mai curînd o statuie trezită la viaţă, închinată amintirii sufletelor celor pieriţi în valuri, o făptură pogorîtă dintr-un mit, decît o frîntură ca oricare alta dintre cele ce alcătuiau mărunta realitate a zilei pierdute în monotonia vieţii de provincie.

1 Ducele de Monmouth (1649-85), pretendent la tronul Angliei, conducător al unei mişcări de revoltă împotriva lui Iacob al II-lea şi executat de acesta.

Doi

În anul acela (1851), populaţia Marii Britanii număra aproximativ 8.155.000 de persoane de sex feminin trecute de vîrsta de zece ani, faţă de 7.600.000 de sex masculin. Aceste date sînt suficiente pentru a arăta limpede că, deşi era un fapt unanim acceptat că destinul fetelor din epoca victoriană era să devină soţii şi mame, numărul bărbaţilor nu avea să fie, după toate probabilităţile, suficient.

E. ROYSTON PIKE, Documente privind viaţa în perioada de aur a epocii victoriene

Pînze de-argint eu voi întinde, spre soare să
mă-ndrept,

Pînze de-argint eu voi întinde, spre soare să
mă-ndrept,

Şi mîndra mea cea mincinoasă amarnic va jeli,

Şi mîndra mea cea mincinoasă amarnic va jeli,

Amarnic ea mă va jeli cînd dus voi fi.

CÎNTEC POPULAR DIN ŢINUTUL
DE VEST: Cînd trecea Silvia

— Draga mea Tina, i-am prezentat omagiile noastre lui Neptun. Ne va ierta dacă acum îl părăsim.

— ;Nu eşti prea galant.

— Ce vrea să însemne asta, mă rog?

— Mă aşteptam să fii mai puţin grăbit să pui capăt unei plimbări care-ţi oferă ocazia să mă ţii de braţ fără ca gestul să pară nelalocul lui.

— Ce ruşinoşi am devenit!

— Aici nu sîntem la Londra.

— Ci la Polul Nord, dacă nu mă-nşel.

— Vreau să merg pînă la capătul digului.

Astfel că, după ce aruncă spre uscat o privire fals deznădăjduită şi plină de jind, de parcă l-ar fi văzut pentru ultima oară, bărbatul se întoarse şi perechea îşi continuă plimbarea pe Cobb.

— Şi aş dori să aflu ce s-a petrecut între tine şi tata joia trecută.

— Mătuşa ta mi-a smuls deja toate amănuntele legate de seara aceea plăcută.

Fata se opri şi-l privi în ochi.

— Charles! Uite ce e, Charles, cu ceilalţi n-ai decît să fii morocănos ca un urs. Cu mine însă te-aş ruga să nu faci pe ursuzul.

— Păi atunci, fată dragă, cum o să ne mai împărtăşim împreună din mierea sfîntă a căsătoriei?

— Şi păstrează-ţi glumele proaste pentru club.

Cu un aer înţepat, îl sili să păşească mai departe.

— Am primit o scrisoare.

— Aha, mă temeam eu. De la mama ta?

— Ştiu că s-a petrecut ceva… după ce v-aţi retras să vă beţi paharele de porto.

Mai făcură cîţiva paşi înainte ca el să răspundă; o clipă, Charles păru gata să devină serios, apoi însă se răzgîndi.

— Mărturisesc că vrednicul tău tată şi cu mine am avut o mică neînţelegere de natură filosofică.

— Foarte urît din partea ta.

— Eu am vrut să fiu numai foarte sincer.

— Şi care-a fost subiectul conversaţiei?

— Tatăl tău era de părere că domnul Darwin ar trebui să fie expus într-o cuşcă la grădina zoologică, laolaltă cu maimuţele. Am încercat să-i explic cîteva din argumentele ştiinţifice pe care se întemeiază poziţia lui Darwin, dar n-am reuşit. Et voilà tout.

— Cum ai putut să faci aşa ceva, cînd ştii care-i sînt vederile!

— Am fost cît se poate de respectuos.

— Adică ai fost cît se poate de urîcios.

— A spus, ce-i drept, că n-o să-şi lase fata să se mărite cu un om care crede că bunicu-său a fost maimuţă. Cred însă că, dacă stă să se gîndească mai bine, o să-şi aducă aminte că în cazul meu a fost vorba de o maimuţă cu titluri de nobleţe.

Fata se uită deodată la el în timp ce mergeau, aplecîndu-şi apoi încet capul pe umăr cu o mişcare ciudată, pe care o făcea ori de cîte ori voia să se arate îngrijorată – în cazul de faţă, în legătură cu cel mai mare obstacol care, după părerea ei, stătuse în calea logodnei. Tatăl ei era un om foarte bogat; bunicul fusese însă negustor de postavuri, în vreme ce bunicul lui Charles fusese baronet. Acesta zîmbi şi strînse mîna înmănuşată care se sprijinea uşurel de braţul lui stîng.

— Scumpa mea, am lămurit toate astea între noi. E cît se poate de firesc să te temi de tatăl tău. Eu însă nu cu el mă însor. Şi-apoi, uiţi că sînt om de ştiinţă. Am scris o monografie, aşa că n-am cum să nu fiu. Şi dacă mai zîmbeşti aşa, o să-mi dedic tot timpul fosilelor şi nici o clipă ţie.

— N-am de gînd să fiu geloasă pe fosile. (Făcu o pauză de efect.) Din moment ce calci pe ele de cel puţin un minut şi nici măcar n-ai catadicsit să le bagi în seamă.

Charles privi iute în jos şi îngenunche la fel de fulgerător. Porţiuni din faleza de la Cobb sînt pavate cu pietre care conţin fosile.

— Pe legea mea, ia uită-te la asta. Certhidium portlandicum. Piatra asta trebuie să provină din zăcămîntul oolitic de la Portland.

— În ale cărui cariere te voi osîndi să trudeşti tot restul vieţii… dacă nu te ridici imediat în picioare.

Charles se supuse, zîmbind.

— Hai, spune, nu-i aşa că-i frumos din partea mea că te-am adus aici? Şi ia priveşte!

Îl conduse pînă la marginea laterală a digului, unde un şir de pietre netede înfipte oblic în peretele de stîncă forma o scară rudimentară care cobora spre o altă faleză.

— Sînt chiar treptele pe care Jane Austen a pus-o să cadă pe Louisa Musgrove din Persuasiune.

— Ce romantic!

— Bărbaţii erau romantici… pe atunci.

— Iar astăzi sînt cu gîndul numai la ştiinţă? Ce zici, ne încumetăm să coborîm pe-aici?

— Cînd ne întoarcem.

Porniră iarăşi mai departe. De-abia atunci Charles observă – sau cel puţin îşi dădu seama cărui sex aparţinea – silueta întunecată de la capătul digului.

— Doamne Sfinte, credeam că-i un pescar. Dar e o femeie, nu?

Ernestina îşi îngustă pleoapele; avea ochi cenuşii, foarte frumoşi, însă miopi. Nu reuşea să vadă decît o formă întunecată.

— E tînără?

— E prea departe ca să-mi dau seama.

—  Bănuiesc însă cine e. Trebuie să fie biata Tragedie.

— Tragedie?

— O poreclă, una din poreclele ei.

— Şi care-s celelalte?

— Pescarii i-au pus un nume cam vulgar.

— Draga mea Tina, fără îndoială că poţi să…

— Îi spun… Iubita… locotenentului francez.

— I-auzi! Şi e atît de ostracizată încît e silită să-şi petreacă zilele aici?

— E… puţin nebună. Hai să ne-ntoarcem. Nu-mi place să mă apropii de ea.

Se opriră. Charles privi cu luare-aminte silueta cernită.

— Bine, dar m-ai făcut curios. Cine e acest locotenent francez?

— Un bărbat despre care se zice că ea l-ar fi…

— Iubit?

— Mai rău.

— Şi el a abandonat-o? E şi-un copil la mijloc?

— Nu, copil cred că nu. Nu-s decît bîrfe.

— Dar ce face acolo?

— Se zice că îl aşteaptă să se întoarcă.

— Bine, dar… nu-i poartă nimeni de grijă?

— E un soi de servitoare la bătrîna doamnă Poulteney. N-o vedem niciodată cînd mergem în vizită, dar acolo locuieşte. Te rog, hai să ne-ntoarcem! N-o văzusem.

Charles însă zîmbi.

— Dacă se repede la tine, te voi apăra, dovedindu-ţi astfel biata-mi galanterie. Vino.

Se apropiară aşadar de silueta aflată lîngă afetul de tun. Femeia îşi scosese boneta, pe care o ţinea acum în mînă; părul îi era strîns la spate dedesubtul gulerului hainei negre, o haină bizară, semănînd mai degrabă cu un veston bărbătesc de călărie decît cu vreunul din veşmintele femeieşti care fuseseră la modă în ultimii patruzeci de ani. Nu purta nici ea crinolină; era însă limpede că asta se datora unei desăvîrşite nepăsări pentru astfel de lucruri şi nu cunoaşterii celor din urmă toane ale bunului-gust londonez. Charles făcu o remarcă oarecare, cu glas ceva mai ridicat, pentru a o preveni că nu mai era singură, dar ea nu se întoarse. Cei doi ajunseră într-un loc de unde îi puteau vedea faţa din profil, cu privirea aţintită asemeni ţevii unei arme către zările îndepărtate. Vîntul răbufni deodată cu furie sporită, silindu-l pe Charles să cuprindă cu braţul mijlocul Ernestinei pentru a o sprijini, iar pe femeie să se agaţe mai strîns de afetul de tun. Fără să ştie exact de ce, poate pentru a-i arăta Ernestinei că nu se lasă descumpănit cu una, cu două, Charles făcu un pas înainte de îndată ce vîntul se mai domoli.

— Femeie dragă, ne vine greu să te vedem aici fără să ne facem griji pentru siguranţa dumitale. O rafală mai puternică…

Se întoarse să se uite la el – sau, mai curînd, după cum i se păru lui Charles, prin el. Amintirea lui păstră din această primă întîlnire nu atît trăsăturile ca atare ale acestui chip, cît mai ales tot ceea ce era acolo altfel decît se aşteptase – trăia, doar, într-o epocă al cărei gust cerea ca femeile să se arate smerite, docile, sfioase. Se simţi de îndată ca şi cum ar fi pătruns pe un teritoriu interzis, de parcă faleza ar fi aparţinut acestui chip şi nicidecum străvechii comunităţi din Lyme. Nu era un chip drăgălaş, ca al Ernestinei. Nu era, cu siguranţă, nici un chip frumos, judecat după canoanele sau gustul oricărei epoci. Era însă un chip de neuitat, un chip tragic. Suferinţa se revărsa din el pură, firească şi de nestăvilit, ca apa unui izvor de pădure. Nu găseai pe chipul acela nici urmă de prefăcătorie, de ipocrizie, nici un fel de mască – şi, mai presus de orice, nici un semn de nebunie. Nebunia se afla în marea pustie, în zările deşarte, în lipsa de noimă a acestei suferinţe, ca şi cum izvorul era în sine firesc, dar era nefiresc să ţîşnească aşa, în pustie.

Ori de cîte ori Charles avea să se gîndească mai tîrziu la privirea aceea, o asemuia cu o lance, încercînd astfel să descrie, fireşte, nu doar privirea în sine, cît mai ales efectul ei. Se simţi, în străfulgerarea acelei clipe, în pielea unui duşman nelegiuit, străpuns şi totodată lăsat, pe bună dreptate, cu întreaga-i nimicnicie la vedere.

Femeia nu răspunse. Privirea ei, aruncată peste umăr, nu dură mai mult de cîteva secunde; apoi întoarse capul şi-şi aţinti din nou ochii către sud. Ernestina îl trase de mînecă pe Charles, care se întoarse şi el, dînd din umeri şi zîmbind. După ce ajunseră mai aproape de uscat, îi spuse:

— Mai bine nu-mi spuneai care e, de fapt, jalnica realitate. Vezi, ăsta-i necazul cu viaţa de provincie. Toţi se cunosc între ei şi nu mai rămîne nici o taină, nici urmă de romantism.

Ernestina se grăbi să-l tachineze: cum, tocmai el spune asta, el, savantul, care privea de sus romanele.

Trei

Şi mai important este însă faptul că principala parte din alcătuirea tuturor fiinţelor vii se datorează eredităţii; în consecinţă, deşi fiecare fiinţă este, neîndoios, bine înzestrată pentru locul pe care îl ocupă în natură, numeroase structuri au încetat să mai aibă relaţii foarte strînse şi directe cu modurile actuale de existenţă.

DARWIN, Originea speciilor (1859)

Din toate deceniile istoriei noastre, un om cuminte ar alege anii 1850 pentru a-şi petrece tinereţea.

G.M. YOUNG, Portretul unei epoci

Odată întors, după prînz, în apartamentul pe care-l ocupa la hotelul White Lion, Charles îşi privi cu luare-aminte chipul în oglindă. Gîndurile-i erau prea nedesluşite pentru a putea fi înfăţişate. Veniseră să se prindă în urzeala lor tot soiul de elemente de neînţeles: sentimentul unei nelămurite înfrîngeri, care nu era în nici un fel legat de incidentul petrecut pe Cobb, ci de unele din nimicurile pe care le rostise în timpul prînzului de la mătuşa Tranter, de felul – tipic pentru el – în care ocolise anumite subiecte, de îndoiala că interesul pentru paleontologie îi oferea destule posibilităţi de a-şi pune în valoare darurile înnăscute, de întrebarea dacă Ernestina va ajunge să-l înţeleagă vreodată cu adevărat, la fel de bine cum o înţelegea el pe ea; de un sentiment atotcuprinzător de descumpănire a cărui cauză nu trebuia, poate, căutată – hotărî în cele din urmă – decît în gîndul la după-amiaza care-i stătea în faţă, mohorîtă, umedă, nesfîrşită. În definitiv, se aflau de-abia în 1867. N-avea decît treizeci şi doi de ani. Şi pe urmă, dintotdeauna îi pusese vieţii prea multe întrebări.

Cu toate că lui Charles îi plăcea să creadă că are o minte ştiinţifică şi n-ar fi fost, probabil, din cale-afară de surprins dacă i-ar fi fost dat să afle despre unele din înfăptuirile viitorului, cum ar fi avionul, motorul cu reacţie, televiziunea sau radioul, ar fi rămas, fără doar şi poate, uluit de schimbarea survenită în atitudinea faţă de timp. Năpasta cea mare a veacului nostru e, zice-se, lipsa de timp. Sentimentul acesta al lipsei de timp, el şi nicidecum dragostea dezinteresată pentru ştiinţă şi cu siguranţă că nu înţelepciunea, e cel care ne împinge să consacrăm o parte atît de însemnată din spiritul de invenţie şi din venitul societăţilor noastre descoperirii unor căi de acţiune tot mai rapide – de parcă ţinta ultimă a omenirii ar fi să se apropie nu de desăvîrşirea întru omenie, ci de iuţeala celui mai grăbit dintre fulgere. Dar pentru Charles, ca şi pentru cei mai mulţi dintre contemporanii şi egalii săi, existenţa se desfăşura sub pecetea unui nedezminţit adagio. Greu nu era să găseşti timp pentru tot ceea ce voiai să faci, ci să depeni alene, cît mai alene, firul îndeletnicirilor obişnuite, pentru a izbuti să acoperi astfel uriaşa urzeală a ceasurilor de răgaz.

Unul dintre cele mai răspîndite simptome ale bunăstării este, în zilele noastre, atotnimicitoarea nevroză; în secolul lui Charles, locul era ocupat de tihna plictiselii. E drept că valul revoluţiilor de la 1848 şi, laolaltă cu el, amintirea dispărutei spiţe a cartiştilor îşi năluceau, dindărătul acestei perioade, umbra uriaşă. Pentru mulţi însă – între care şi Charles – lucrul cel mai de seamă privitor la aceste vuiete îndepărtate fusese stingerea lor înainte de a se dezlănţui într-o vijelie. Anii ’60 fuseseră, indiscutabil, ani binecuvîntaţi; valul de belşug revărsat asupra meşteşugarilor, ba chiar şi a lucrătorilor de tot felul, alungase din mai toate capetele – din Marea Britanie, cel puţin – sămînţa revoluţiei. De prisos să mai spunem că Charles n-avea habar de evreul neamţ care trudea, neştiut de nimeni, chiar în după-amiaza despre care vorbim, în biblioteca de la British Museum, bărbosul ale cărui strădanii din umbra zidurilor acelora sumbre aveau să dea, mai tîrziu, roade atît de sîngerii. Dacă i-ai fi descris aceste roade, sau efectele pe care, înghiţite cu ochii închişi, aveau să le producă după o vreme, e aproape sigur că Charles nu te-ar fi crezut – şi totuşi, la numai şase luni de la acest martie al anului 1867, avea să apară la Hamburg primul volum al Capitalului.

Existau, apoi, nenumărate motive de ordin personal, datorită cărora Charles n-avea ce căuta în confortabilul, altfel, rol de pesimist. Bunicul lui, baronetul, îngroşase rîndurile celei de-a doua categorii de nobili de ţară englezi, din singurele două existente: împătimiţi ai vînătorii de vulpi şi ai vinului roşu şi colecţionari însetaţi de cunoaştere care îngrămădeau neobosiţi tot soiul de obiecte, care de care mai ciudate. Colecţionase mai cu seamă cărţi, dar spre apusul vieţii îşi cheltuise o mare parte din bani – alături de o parte cu mult mai însemnată din răbdarea familiei – pe nişte săpături menite să scormonească prin măruntaiele nevinovatelor gorgane răzleţite pe cei trei mii de acri ai domeniului său din Wiltshire. Dolmene şi menhire, unelte de silex şi morminte din neolitic cădeau pe rînd pradă necruţării bătrînului – întocmai cum, mai tîrziu, aveau să cadă pradă necruţării fiului său cel mare care, cînd intră în posesia moştenirii, nu se lăsă pînă cînd nu alungă din casă toate trofeele ce se puteau urni din loc. Cerul îl pedepsi însă pe fiu – sau îl binecuvîntă – avînd grijă să rămînă neînsurat. Fiul cel mic al bătrînului, tatăl lui Charles, moşteni astfel o avere frumoasă, cuprinzînd pămînturi întinse şi foarte mulţi bani.

O singură tragedie cunoscuse viaţa acestuia – moartea tinerei sale soţii la naşterea copilului, mort şi el, care, dacă ar fi trăit, ar fi fost sora lui Charles, pe atunci în vîrstă de un an. Îşi înghiţi însă durerea; şi, deşi nu-şi copleşi poate fiul – pe care, în definitiv, îl iubea doar ceva-ceva mai puţin decît îşi iubea propria făptură – cu o dragoste fără margini, îl copleşi în schimb cu o puzderie de dascăli şi supraveghetori. Vîndu partea de pămînt pe care o moştenise şi investi – cu dibăcie – banii în acţiuni la căile ferate şi – fără dibăcie – pe mesele cazinourilor (mîngîierea o căuta mai mult în jocul de cărţi decît în Cartea Cărţilor); pe scurt, îşi duse viaţa de parcă s-ar fi născut în 1702 în loc de 1802, petrecîndu-şi mai tot timpul în căutare de plăceri… îndeletnicire în cursul căreia îşi găsi, de altfel, şi moartea, în 1856. Charles era aşadar singurul lui moştenitor, căruia urma să-i revină nu numai averea cam subţiată a tatălui (ghinionul la jocul de bacara se dovedise pînă la urmă mai mare decît avîntul industriei feroviare), ci, în cele din urmă, şi aceea – deloc modestă – a unchiului. Ce-i drept, în ciuda întoarcerii entuziaste la virtuţile vinului roşu, în 1867 unchiul nu dădea semne că ar trage să moară.

Charles ţinea la unchiul lui, iar unchiul ţinea la Charles, fapt care nu era însă totdeauna evident în relaţia dintre ei. Deşi recunoştea că distracţiile îşi au şi ele rostul lor şi nu dădea înapoi, la cererea unchiului, din faţa unei partide de vînătoare de potîrnichi sau fazani, de vînătoarea de vulpi Charles nici nu voia să audă. Nu-l deranja faptul că era un vînat a cărui carne nu se putea mînca – îi găsea, pur şi simplu, odioşi pe vînători. Mai avea o hibă, mai gravă încă: trăda o preferinţă nefirească pentru mersul pe jos, în dauna călăriei; or, mersul pe jos nu e, se ştie, o ocupaţie demnă de un gentleman decît în Alpii elveţieni. Nu că nu i-ar fi plăcut caii; nutrea însă aversiunea naturalistului înnăscut pentru tot ceea ce-l împiedica să cerceteze lucrurile de aproape şi pe îndelete. Sorţii îi fuseseră însă prielnici. Într-o zi de toamnă, cu mulţi ani în urmă, ochise o pasăre cu o înfăţişare tare ciudată, care ţîşnise din marginea unui lan de grîu de pe domeniul unchiului. Cînd descoperi ce fel de dihanie împuşcase şi cît de rare deveniseră asemenea exemplare, mai-mai că-l cuprinse furia împotriva lui însuşi, căci pasărea era una din ultimele dropii uriaşe răpuse pe cîmpurilece alcătuiau Salisbury Plain. Unchiul fu însă încîntat. Pasărea a fost împăiată şi apoi încremeni într-una din vitrinele salonului casei de la Winsyatt, de unde te aţintea cu privirea-i sticloasă, de curcan corcit.

Unchiul nu înceta să-şi plictisească oaspeţii istorisindu-le la nesfîrşit glorioasa faptă de arme a lui Charles. Ori de cîte ori îi dădeau tîrcoale gînduri de dezmoştenire – subiect care el singur era de-ajuns să-l facă să i se urce sîngele la cap, căci proprietatea se transmitea numai pe linie bărbătească –, se ducea să contemple nemuritoarea dropie a lui Charles pentru a-şi regăsi obişnuita îngăduinţă de unchi. Pentru că Charles nu era lipsit de cusururi. Uita uneori să scrie măcar o dată pe săptămînă, iar cînd era la Winsyatt, gusturi lugubre îl ţintuiau după-amiezile în bibliotecă, încăpere în care unchiul nu călca aproape niciodată.

Avusese însă păcate şi mai mari. În timp ce se afla la Cambridge, după ce-i tocise sîrguincios pe clasici şi-şi exprimase adeziunea la cele treizeci şi nouă de articole2, chiar începuse (spre deosebire de majoritatea tinerilor din vremea lui) să înveţe cîte ceva. Dar în cursul celui de-al doilea an petrecut acolo, se lăsase tîrît într-o tovărăşie dubioasă, sfîrşind, într-o ceţoasă noapte londoneză, prin a poseda trupeşte o fată despuiată. Abia scăpat din durduliile-i braţe plebee, se năpusti într-ale bisericii, îngrozindu-şi tatăl, la scurtă vreme după aceea, cu vestea că vrea să intre în rîndurile slujitorilor ei. O criză de asemenea amploare n-avea decît un singur leac: nărăvaşul june fu expediat degrabă la Paris. Acolo, virginitatea-i cam şubrezită se prăbuşi cu totul, trăgînd însă după ea sub ruine, după cum nădăjduise taică-său, şi intenţia de a se cununa cu Biserica. Charles înţelese ce se ascundea îndărătul farmecelor ispititoare ale Mişcării Oxfordiene – catolicismul roman, cu toate ale sale. Nu se îndură să-şi lase sufletul de englez neîncrezător, dar comod – jumătate ironie, jumătate conformism – să se perpelească în fumul de tămîie care învăluia poticnelile papistaşe. După ce se întoarse la Londra, tot rătăcind în căutarea unui drum spre credinţă, trecu în fugă peste cele cîteva teorii religioase mai importante ale vremii, încercare ce avu darul să-l lecuiască de tot (voyant trop pour nier, et trop peu pour s’assurer), preschimbîndu-l într-un vajnic agnostic3. Dramul de dumnezeire pe care izbutise să-l întrevadă la temelia existenţei îl afla în Natură, nu în Biblie; dacă ar fi trăit cu o sută de ani mai devreme, ar fi fost deist, poate chiar panteist. Cînd era însoţit, se mai abătea în cîte o duminică pe la biserică să asculte slujba de dimineaţă, rareori însă cînd era singur.

Se întoarse la Londra, după cele şase luni petrecute în Cetatea Viciului, în 1856. Trei luni mai tîrziu, murea tatăl său. Dădu cu chirie casa cea mare din Belgravia, iar el se mută într-o locuinţă mai mică din Kensington, mai potrivită cu nevoile unui tînăr holtei. Îi purtau de grijă acolo un valet, o bucătăreasă şi două slujnice, personal de dimensiuni aproape excentric de modeste, ţinînd cont de rangul şi averea lui. El însă era mulţumit în ea; şi pe urmă, o mare parte din timp o petrecea călătorind. Publică vreo două eseuri despre peregrinările sale prin locuri mai îndepărtate în revistele de bonton ale vremii; ba, un editor mai temerar îi ceru să scrie chiar o carte despre cele nouă luni petrecute în Portugalia. Lui Charles i se păru însă că scrierea unei cărţi era oarecum sub demnitatea sa – şi ceva care, hotărît lucru, mirosea prea mult a sudoare şi, pe deasupra, presupunea prea multă concentrare susţinută. Cochetă o vreme cu această idee, apoi o lăsă baltă. Cochetarea cu ideile era, de altfel, îndeletnicirea lui de căpetenie în timpul celui de-al treilea deceniu de viaţă.

Şi totuşi, aşa cum plutea, dus de curent, pe apele domoale ale timpului victorian, nu era în fond un tînăr frivol. O întîlnire întîmplătoare cu cineva care avea cunoştinţă de mania bunicului său îl făcu să-şi dea seama că familia fusese singura care luase în derîdere obiceiul bătrînului de a sta ore în şir să dăscălească cete buimăcite de ţărani care săpau în neştire. În amintirea altora, Sir Charles Smithson rămînea unul din pionierii ramurii arheologiei care se ocupa de Anglia preromană; obiecte din prigonita-i colecţie fuseseră găzduite cu recunoştinţă de British Museum. Treptat, Charles descoperi că semăna mai mult, ca temperament, cu bunicul său decît cu oricare din cei doi fii ai acestuia. În ultimii trei ani se simţea din ce în ce mai atras de paleontologie; da – hotărîse – acesta îi va fi domeniul de activitate. Începuse să frecventeze întrunirile Societăţii Geologice. Unchiu-său nu era deloc încîntat cînd îl vedea părăsind, cu pas hotărît, domeniul de la Winsyatt, înarmat cu sumedenia-i de ciocane şi nelipsitul sac; după părerea lui, singurul obiect pe care un gentleman se cădea să-l poarte cu el cînd se afla la ţară era cravaşa sau puşca de vînătoare. Oricum, era un progres faţă de cărţile alea blestemate din afurisita de bibliotecă.

Mai era însă un domeniu, faţă de care lipsa de interes a lui Charles îl nemulţumea şi mai mult pe unchi. Narcisele şi panglicile galbene, însemnele Partidului Liberal, fuseseră afurisite la Winsyatt; bătrînul era unul din cei mai înverşunaţi conservatori, nu unul dezinteresat, fireşte. Charles întîmpina însă cu un refuz politicos toate încercările dea-l convinge să candideze pentru un loc în parlament. Declară că e lipsit de convingeri politice. Îl prefera, într-ascuns, pe Gladstone – numai că, la Winsyatt, Gladstone era socotit trădătorul trădătorilor, al cărui nume nu putea fi nici măcar pomenit. Şi astfel, respectul pentru familie şi lenea proprie celor din lumea lui uneltiră împreună spre a-l ţine departe de cariera pentru care fusese înzestrat de natură.

Tare mă tem că lenea era, de fapt, trăsătura caracteristică a lui Charles. Asemeni multora dintre contemporanii săi, simţea că răspunderea în faţa propriei persoane care caracterizase începutul de secol se preschimba treptat în cultul propriei persoane, că Anglia vremii sale era tot mai mult mînată de dorinţa de a părea respectabilă, în locul vechii dorinţe de a face bine de dragul binelui. Îşi dădea seama că era peste măsură de năzuros. Cum puteai însă să scrii despre istorie, cînd umbra lui Macaulay era doar la un pas în urmă? Şi cum să scrii romane sau poezie, în mijlocul celei mai strălucite pleiade de talente din istoria literaturii engleze? Mai era oare cu putinţă să fii un om de ştiinţă creator, cînd Lyell şi Darwin erau încă în viaţă? Sau om de stat, într-o vreme în care toate privirile erau îndreptate spre Disraeli şi Gladstone?

Vedeţi, deci, că Charles îşi aţintea privirile sus de tot. Aşa fac mereu leneşii inteligenţi, pentru a-şi justifica trîndăvia în faţa inteligenţei. Era, adică, năpădit de întreg plictisul byronian, fără a avea la îndemînă nici una din supapele lui Byron: geniul şi adulterul.

Dar, deşi moartea poate să se lase aşteptată, în cele din urmă, îndatoritoare, ea soseşte negreşit, după cum au grijă să nu uite, de cînd lumea, mamele cu fete de măritat. Chiar şi fără perspectivele trandafirii care-i stăteau dinainte, Charles rămînea un tînăr interesant. Călătoriile luaseră – ce păcat! – cu ele o parte din crusta de profundă lipsă de umor (botezată în epocă cu nume precum onestitate, dreaptă judecată, probitate şi în multe alte asemenea feluri, care de care mai amăgitoare) de care trebuia să dea dovadă un adevărat gentleman englez al timpului. Era, în aerul lui, un anumit cinism, simptom sigur al unei depravări morale fără leac. Nu i se întîmpla însă niciodată să iasă în lume fără ca mamele să-l întîmpine cu priviri duioase, taţii – cu bătăi părinteşti pe spate, iar fetele – cu zîmbete fandosite. Lui Charles îi plăceau – chiar foarte mult – fetele drăguţe şi nu se dădea în lături să le cînte în strună, nu numai odraslelor, ci şi părinţilor roşi de ambiţii. I se dusese vestea, de aceea, că e trufaş şi nesimţitor, răsplată nu tocmai nemeritată pentru iscusinţa – la treizeci de ani, era deja un maestru neîntrecut – cu care, după ce dădea tîrcoale momelii, adulmecînd-o, o ştergea englezeşte din faţa colţilor ascunşi ai capcanelor matrimoniale care i se căscau, ameninţătoare, în cale.

Unchiul îl lua adeseori la rost în legătură cu acest subiect, dar, aşa cum se grăbea să-i amintească Charles, predicile lui despre paiul din ochii nepotului n-aveau cum să-şi atingă ţinta. Bătrînul trecea atunci la bombăneli morocănoase.

— N-am găsit femeia care să mi se potrivească.

— Aiurea. Nici n-ai căutat-o.

— Ba da, să ştii. Cînd eram de vîrsta ta…

— Trăiai cu gîndul numai la ogari şi la sezonul vînătorii de potîrnichi.

Flăcăul cel tomnatic îşi aţintea posomorît paharul de vin roşu din faţă. Nu-i părea rău, la urma urmelor, că n-are nevastă, dar ducea amarnic dorul unor copii cărora să le dăruiască ponei şi pistoale. Vedea cum felul său de trai se cufundă treptat în uitare.

— Am fost orb. Orb, da.

—  Unchiule dragă, eu am ochi foarte ageri. Alină-ţi durerea. Şi eu caut fata care să mi se potrivească. Dar n-am găsit-o încă.

2 Ale bisericii anglicane.

3 Deşi Charles n-ar fi folosit acest termen spre a se defini, pentru simplul motiv că el n-a apărut decît în 1870 (creat fiind de Huxley), dată la care lipsa lui ajunsese de-a dreptul insuportabilă (n.a.).