© 2013 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4168-0

ISBN PDF: 978-973-46-4169-7

ISBN print: 978-973-46-4092-8

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Codruţa Cernea, The Bath

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ANA MARIA SANDU (n. 1974) a absolvit Facultatea de Litere a Universităţii din Bucureşti şi cursurile de masterat în literatură română contemporană ale aceleiaşi facultăţi. A debutat în 2003 cu volumul Din amintirile unui Chelbasan (Paralela 45), tradusă în limba franceză în 2010 cu titlul L’écorchure. Au urmat romanele Fata din casa vagon (Polirom, 2006) şi Omoară-mă! (Polirom, 2010, tradus în limba italiană în 2012). A fost invitată la numeroase tîrguri internaţionale de carte şi a avut lecturi publice la Budapesta, Viena, Paris, Berlin, Leipzig, New York. A mai publicat texte în antologiile Cartea cu Bunici, Bookătăria de texte & imagini, Iubire¹³, Prima dată, Nouvelles de Roumanie, Rumänien heute. Este redactor la revista Dilema veche.

I

Fals jurnal de jogging

Corpul e singurul meu animal de companie.

Îl îngrijesc, îl hrănesc, dar încă n-am ajuns să-i vorbesc.

O prietenă din Canada mi-a zis de curînd că ea poate.

Am invidiat-o sincer, mai ales că m-am hotărît să las dracului toate scuzele din lume şi să încep să alerg.

Obiceiul ăla nesuferit care te scoate din casă pe orice vreme.

Uşor, uşor o să mă transform într-una dintre siluetele prelungi care trec pe lîngă tine pe stradă şi tu te fereşti în mod instinctiv (spun asta pentru că mi s-a întîmplat şi mie de cîteva ori în ultimul timp).

N-o fac pentru că m-am îngrăşat peste măsură, deşi puţin mai pufoasă decît în anii trecuţi tot sînt.

Cel mai tare a rîs de mine C. cînd i-am povestit că mi-am pus în cap să alerg în fiecare zi în parcul de lîngă casă:

— Parcă erai ciufută dimineaţa. Nu te prea văd mărşăluind dar… Cri-za-tă, ăsta e cuvîntul potrivit. Poate n-ar fi rău să vorbeşti cu un psihoterapeut. Se poartă. Unii nu ies uşor din asta. O să mă gîndesc pentru tine şi la un suport de băut cafea în timp ce alergi, nu crezi că ţi-ar prinde bine?

Mi-a recomandat un psihoterapeut, mi-a oferit şi numărul lui de telefon:

— E un tip drăguţ, o să vezi, o să-ţi placă. Să-i spui că vii din parte mea… Şi, good luck, dragă!

Nu-mi venea să cred că nici unul dintre prietenii mei nu mă întrebase simplu: „Hei, cum eşti, ţi s-a întîmplat, eşti OK?“.

Toţi aveau păreri despre cum să mă tratez şi voiau să mi le împărtăşească.

Mă plăceau mai mult cînd ne vedeam serile la bere şi povesteam chestii şi rîdeam în hohote de cum a fost faza aia sau cealaltă.

Atunci cuvintele noastre umpleau lumea, trăiam unul pentru celălalt şi nu mai voiam să plecăm niciodată acasă.

Şi asta pentru că ştiam atît de bine ce ne aşteaptă acolo: nişte cearcăne desenate artistic şi singurătatea caserolelor de plastic împrăştiate peste tot prin bucătăriile noastre.

Ar fi fost atît de simplu să le spun că nu mai vreau.

Că nu mai pot să o duc aşa pînă la capăt.

— Te roog, pune o frunzuliţă la pomul meu!

Îmi scrie C. pe mess şi las totul baltă. Intru în jocul de pe internet cu grădina care se stufoşeşte în fiecare zi dacă ai grijă de ea.

E clar, trec prin faza în care descifrez peste tot mesaje:

Uf, de grădina mea s-a cam ales praful!

— Salvează-te cît mai poţi sau cere ajutor! Asta mi-a rămas în urechi tot de la C.

Tot el mă extrage ca pe-o măsea stricată din visare.

Îmi trimite un link cu un articol din New York Magazine:

— Ştii povestea ăstora?

— Habar n-am, îi răspund.

— Uită-te, n-o să-ţi vină să crezi…

Sînt doi artişti, Theresa Duncan şi Jeremy Blake, cu o viaţă mai ceva ca o reclamă la fericire. S-au sinucis la scurt timp unul după celălalt.

Mă uit la poza lor şi mă hipnotizează.

Sînt atît de glam şi de trişti. Caut şi citesc tot felul de lucruri care s-au scris despre ei. Într-unul dintre articole prietenii lor se întreabă pe rînd:

De ce tocmai ei? Aveau o casă cu o grădină minunată, unde petreceam pînă în zori: cu muzică bună, băuturi fine, discuţii mai mult decît interesante… Iar blogul Theresei avea un succes nebun şi o arăta în toată splendoarea ei: vibrantă şi policulturală etc.

Mai spun cunoscuţii lor că în ultima vreme deveniseră obsedaţi de o conspiraţie scientologică. Asta pare să fi fost singura fisură în existenţa lor perfectă.

Într-o seară, Theresa a înghiţit multe pastile cu whisky. După o săptămînă, Jeremy s-a dus la ocean, s-a dezbrăcat, şi-a aranjat frumos hainele, le-a pus unele peste altele şi nu s-a mai întors niciodată. Ce simplă e, în fond, povestea lor.

Dar, oricît de tare aş vrea, încă nu reuşesc să mă dezlipesc de personajele ei.

Pentru moment, nu am nimic mai bun de făcut şi sap în continuare după informaţii despre Theresa Duncan şi Jeremy Blake.

Pe care dintre prietenii mei l-ar impresiona povestea lor? Trimit linkul la cîţiva dintre cei din lista mea de mess, dar n-am nici un feedback. Oamenii muncesc la ora asta sau pleacă să mănînce aceleaşi chestii la cîrciumile de lîngă birou.

Mă mulţumesc cu cei care scriu pe blogul Theresei. Toţi sînt neconsolaţi şi trişti. Citesc toate post-urile şi, cînd închid ochii, mi se pare brusc că înţeleg.

Theresa sînt eu. M-am contaminat cu suficiente detalii şi pot să intru în pielea ei. Refac traseul, plec spre dormitor, hotărîtă să termin să mai trăiesc pentru alţii.

Whisky-ul e aspru cînd iei prima înghiţitură. Papilele gustative se înfioară, după aia recunosc gustul. Şi amorţesc.

Jeremy a rămas în livingul tapetat cu cărţi şi albume de artă. Stă cu laptopul Mac din aluminiu în braţe.

Are nişte lucruri importante de terminat pentru a doua zi. Sînt goală pe dinăuntru, nu mai am maţe sau dorinţe.

Pur şi simplu urc nişte scări la care nu sînt atentă pentru că le cunosc bine. E ultima dată cînd o fac şi nu-mi pare rău. Şi-n seara asta au fost oameni mulţi pe la noi.

Am făcut conversaţie. Am bîrfit. Ne-am amuzat de ce mai scriu criticii despre ultimele tendinţe în artă. Despre proiectele noastre. Ne-am făcut planuri pentru anul viitor.

Acum e tîrziu şi totul se va termina foarte repede.

Nici farfuriile şi paharele nu mai trebuie spălate.

Stop game!

Nu mai vreau să fiu Theresa nici o clipă. Trebuie să plec cît mai repede. Dar mă împiedic de tot felul de obiecte strînse de ei într-o viaţă. Mă doare un picior şi bezna din casă e apăsătoare. De afară intră prea puţină lumină. Nu ştiu unde sînt nenorocitele alea de întrerupătoare. Mîngîi nişte pereţi străini şi las nişte amprente uleioase. Urme neidentificate. Mirosurile lor îmi sînt complet străine.

Asta nu luasem în calcul.

Dibuiesc o veioză şi o aprind. Întunericul devine lăptos şi mă pot, în sfîrşit, aşeza pe un colţ de canapea.

Îmi trag sufletul şi mă uit prin încăperea uriaşă. Încă nu s-a întîmplat nimic. Arată ca orice loc în care s-a stat pînă tîrziu în noapte şi s-a chefuit. Sînt pahare şi farfurii peste tot. Şi multe flori colorate, în vase înalte de sticlă. Şi resturi de mîncare. Şi sticle băute pe jumătate sau doar începute.

Pe un scaun sînt aruncate nişte haine, nu-mi dau seama dacă ale ei sau ale lui. Nici nu contează.

Seara s-a terminat şi gazdele s-au retras în dormitorul de sus. Doar dintr-o întîmplare am ajuns în salonul lor.

Sînt sigură că, dacă m-ar descoperi, mi-ar vorbi frumos şi ne-am împrieteni. Probabil că m-ar invita să rămîn pînă a doua zi, cînd o vor lua de la capăt, vor organiza o altă petrecere şi vor primi alţi musafiri…

Îmi masez talpa piciorului în timp ce Theresa visează ce va face Jeremy peste foarte puţin timp. Se gîndeşte la el, la seara asta perfectă dintr-un şir lung de seri la fel de perfecte.

Am picioarele de apă şi nu reuşesc să mă ridic.

Capul îmi bubuie. E timpul să plec mai departe. Şi cît mai repede, pînă nu se întîmplă nimic grav.

Ştiu, visul Theresei se complică. Devine din ce în ce mai arborescent şi mai extravagant. O istorie a artei în miniatură. Cînd ajunge la suprarealism, fixez uşa, fac un salt acrobatic, parcurg cei aproape 100 de metri ai încăperii într-o secundă şi dispar. O închid încet după mine. Nici un scîrţîit. Doar o linişte de plută. Nu m-a descoperit nimeni, aşa că o să-i pot vizita pe prietenii mei necunoscuţi şi bine conservaţi în patul lor imens, în care pot să se lăfăie cît vor şi nu se întîlnesc.

C. mă ia din nou peste picior şi-mi prinde bine:

— La tine alergatul ăsta e ceva metafizic? Să mor dacă te înţeleg. Ce dracu’ faci toată ziua?

Nu-i spun că oasele mele de femeie încă tînără scîrţîie. Dacă se vor împrăştia prin casă, cine va veni să le numere şi să le strîngă?

Şi nici că mă simt vinovată pentru fiecare dintre orele astea pe care le topesc într-o cocă informă şi cînd nu fac decît să mă fîţîi de colo pînă colo. Ajung să nu-mi mai dau seama prea bine cînd se întunecă sau dacă s-a făcut deja dimineaţă.

Ştiu că aş putea să stau la cutie pînă la sfîrşit. Fără să-mi pese de nici un trend, de nici o pereche de pantofi drăguţi, expuşi într-o vitrină luminoasă. Dacă mi i-aş cumpăra, m-aş învîrti, oricum, într-un cerc din ce în ce mai îngust.

Are şi C. dreptatea lui. Ce fac eu în timpul ăsta, cînd oamenii de vîrsta mea au „probleme serioase“?

Răspund ca la carte:

Încerc să mă lămuresc în ce etapă a vieţii mele mă aflu, ce s-a schimbat şi ce a rămas înţepenit, congelat.

— Eşti mulţumit?

Îmi trimite un emoticon jimbat. Mă fac că nu înţeleg şi continui cu şi mai mare aplomb.

— Îmi văd de viaţa mea, mă instalez în căsuţa „30 plus“ şi gonesc pe şosea cu puterea celor 170 de cai despre care am vorbit mult şi aplicat.

N-am ajuns la nici un rezultat. Dar ne purtăm ca şi cînd drumul ăsta prin noapte nu se va termina niciodată.

Descrierea noastră o să ţi se pară simplă şi banală: un cuplu de oameni tineri, care se privesc şi nu ştiu ce-şi doresc.

Poate o maşină mai puternică ar fi o soluţie elegantă şi sigură. Şi ceilalţi participanţi la trafic dau din cap la unison...

Da, da, aveţi perfectă dreptate!

Profilul rotund şi muşchii feţei încordaţi ai băiatului de lîngă mine mă fac să mă gîndesc că a avut în cap o fabrică de avioane. Acum ce i-a mai rămas? Apasă pe acceleraţie şi schimbă viteza doar cînd acul turometrului a ajuns la 6.500 de rotaţii.

„Ce căutăm în cutia asta de tablă, de unde ne-am adunat, de ce nu ne-am despărţit după prima îmbrăţişare?“

Mă întrebi degeaba. Memoria mea a păstrat doar faptele de vitejie din perioada aia sinucigaşă, de început de relaţie.

De exemplu, cîteva duşuri reci într-o staţiune îngheţată.

O seară în care am înotat în cea mai sulfuroasă apă de pe pămînt şi nu vedeam nimic la jumătate de metru.

Nu mai ştiam dacă mai eşti sau ai plecat şi-o să locuiesc toată viaţa într-un hotel comunist, îngheţat şi complet părăsit.

Am tras o spaimă de moarte, dar nu voiam să mă las, dădeam din mîini şi din picioare de parcă la capătul bazinului m-ar fi aşteptat o chestie preţioasă.

Cred că restul oamenilor din apă erau deja putreziţi, numai că simţeam o dorinţă imensă să te conving cît de curajoasă sînt şi că o fată ca mine n-o să mai întîlneşti niciodată.

După un timp, ca şi cînd fata aia sulfuroasă n-ar fi existat, am scris un text în Cosmo, în care îţi făceam vraişte perechea de ghete cu care erai încălţat. Despre geacă cred că n-am apucat să spun nici o răutate.

— Ei, n-a fost chiar aşa, las-o baltă!

— Te contrazic, mă întorc la noaptea despre care povestesc sfătoasă în articol. Silueta mea, văzută din spate, pare dizgraţioasă.

Merg repede şi destul de zgribulită. Uşor abulică, deşi cunosc bine drumul şi mă pot încă ascunde în o mie de cotloane.

Paltonul s-a scămoşat de cînd am plecat, iar bascul desuet s-a lăsat prea mult într-o parte.

O femeie înaltă şi blondă mă aşteaptă cu televizorul deschis. Bocancii mei de funingine scîrţîie.

Te chem şi vii după mine.

După aia povestea merge singură. Ca unsă.

„Puţină căldură, doar atît, fără nici un plan, fără nici o promisiune.“

Dormim de-atunci în acelaşi pat şi mirosul de somn devine din cînd în cînd lipicios, matur, greţos şi nu mai vreau să plec nicăieri.

Dacă mă ridic, risipesc căldură, mă întîlnesc cu oameni care au pierdut deja un iubit, o iubită sau îi tot caută şi nu i-au găsit.

Nu ştiu ce să le povestesc, nu m-am hotărît încă.