© 2019 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7270-7

ISBN PDF: 978-973-46-7271-4

ISBN print: 978-973-46-7900-3

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă : Shane Kell/Pexels.com

Foto autor : © Cornelius Drăgan

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CEZAR PAUL-BĂDESCU (n. 1968) a debutat în volumul colectiv Tablou de familie, iar volumul său individual de debut, Tinerețile lui Daniel Abagiu, a deschis Colecția „Ego. Proză” a Editurii Polirom, în 2004. Romanul său Luminița, mon amour, apărut tot la Polirom, a fost adaptat cinematografic în filmul Ana, mon amour, regizat de Călin Peter Netzer, unde Cezar Paul-Bădescu este și coscenarist. Filmul a primit Ursul de Argint la Festivalul de Film de la Berlin din 2017. În mass-media, Cezar Paul-Bădescu a activat 22 de ani, timp în care a fost angajat la mai multe instituții de presă. A fost redactor la revista Dilema (și apoi Dilema veche) vreme de 15 ani, a fost redactorul-șef al suplimentului Adevărul literar și artistic, a condus secția de cultură a ziarului Adevărul sau a realizat emisiunea Cartea cea de toate zilele, la TVR 2. Din activitatea jurnalistică au rezultat volumul de eseuri Umbre pe ecranul tranziției (Editura Humanitas) și coordonarea volumului Cazul Eminescu (Editura Paralela 45). În anul 2000 a fost decorat de Președinția României cu Medalia „Mihai Eminescu”, pentru merite culturale.

„Şi cum mergea pe marginea unei vâlcele, iepuraşul se opri o clipă să se odihnească. Atunci, de la spate, se ridică, albă şi ea, ca de gheaţă, luna. Stelele păliră; pădurea, copacii, tufele îşi dezbrăcară deodată umbra. Iar iepuraşul împietri de groază: chiar de lângă el, se întinse pe pământ o arătare cu două coarne grozave. După clipa de spaimă, iepuraşul se destinse ca o coardă şi o zbughi la goană, se prăvăli în vale, veni de-a dura ca un bulgăre, se sculă şi iar se rostogoli până jos; apoi o luă de-a dreptul, tăind câmpul. Se opri tocmai în stufăria iazului. Acolo, de-abia suflând, se ghemui cu ochii închişi… Să nu-şi mai vază umbra!“

„Fricosul“ de Emil Gârleanu

Uneori simţi chestia aia ciudată în capul pieptului. Unii spun că simţi un gol, alţii, dimpotrivă, că e un nod.

Sau nodul e în gât? În piept, nodul e mai degrabă un ghem. Unul pe care se adaugă firul vieţii tale. Creşte şi te-apasă dinăuntru.

Oricum, dacă e un gol, tot ca o prezenţă îl simţi.

E ca o gaură neagră. (Se zice că gaura neagră nu e o gaură, ci un plin, un preaplin de fapt.)

Când fumam, încercam să-mi umplu acel gol din piept – sau naiba ştie ce e – cu fum. Şi-mi cumpăram ţigări tari – Gitanes fără filtru, de exemplu –, să simt cum mă loveşte ceva când trag în piept. Era o formă de masochism, de autoflagelare. Un fel de picături de sinucidere pe care mi le administram cu rol de anestezic.

Acum, când scriu asta, îmi dau seama de o mică potriveală: bunicul a murit de cancer pulmonar, bunica s-a sinucis.

Nu mai fumez de câţiva ani, iar la sinucidere mi-am impus să nu mă mai gândesc. În adolescenţă cochetam cu ideea, până când, la un moment dat, mi-am dat seama ce treabă greţoasă e asta. (E greţoasă cochetăria, nu sinuciderea.)

Acum, când îmi apare o bubă, o râcâi cu unghia şi apoi, când mi se face coajă, râcâi şi coaja.

Protocol medical pentru „Conspiraţia tăcerii“

1. Prezentaţi-vă membrilor familiei:

„Bună ziua, sunt doctorul… şi asistenta… (se recomandă prezenţa în această discuţie a doi membri ai echipei). Şi dumneavoastră sunteţi…?“.

(Lăsaţi-l/o să îşi spună numele. Evitaţi expresii precum „Dumneavoastră sunteţi domnul Ion?“; ar putea genera o confirmare falsă printr-un răspuns automat fals, de genul „da“.)

2. Daţi mâna (dacă aparţinătorul doreşte).

3. Aflaţi cine este persoana respectivă şi în ce relaţie se află cu pacientul.

„Aţi venit astăzi să discutăm despre domnul/doamna… (spuneţi numele pacientului). Îmi puteţi spune cine sunteţi şi care este relaţia dumneavoastră cu pacientul?“

(Evitaţi să faceţi prezumţii de genul „Sunteţi soţia?“ – poate fi o fiică sau altcineva şi pot apărea situaţii stânjenitoare.)

4. Asiguraţi un cadru intim pentru conversaţie.

Închideţi uşa după ce puneţi pe ea un semn care să indice faptul că are loc o discuţie importantă (sau o consultaţie etc.).

(Printr-o comunicare corectă veţi câştiga încrederea; începeţi prin a arăta respect persoanei din faţa dumneavoastră.)

5. Reduceţi factorii perturbatori din jur.

Opriţi radioul, TV-ul, mobilul (sau cereţi-i secretarei să preia apelurile).

(Educaţi-vă personalul şi pe ceilalţi pacienţi să nu intre în încăpere când are loc consultaţia.)

6. Aranjamentul spaţial.

a. Invitaţi aparţinătorul să se aşeze:

„Vă rog, ocupaţi un loc!“.

(Este o percepţie diferită a timpului de către interlocutor dacă dumneavoastră şi el/ea sunteţi aşezaţi. Acelaşi timp e perceput ca fiind mai lung dacă eşti aşezat decât dacă stai în picioare.)

7. b. Aşezaţi-vă şi dumneavoastră.

– La o distanţă confortabilă faţă de aparţinător (1 m).

– Privirea medicului ar trebui să fie la acelaşi nivel cu a aparţinătorului (excepţie: când interlocutorul plânge sau e furios, privirea dumneavoastră ar trebui să fie mai jos decât a lui).

8. c. Îndepărtaţi barierele dintre dumneavoastră şi aparţinător.

Aşezaţi-vă scaunul în aşa fel încât să fiţi lângă interlocutor (mai bine lângă colţul mesei decât să aveţi masa între dumneavoastră).

(Nu staţi în spatele mesei, calculatorului – nonverbal, acest lucru blochează comunicarea.)

9. d. Pregătiţi-vă pentru rudele care plâng. Să aveţi şerveţele la îndemână.

10. Limbajul corpului.

Abordaţi o poziţie neutră, care arată că sunteţi relaxat, nu pe fugă:

– picioarele pe podea;

– umerii relaxaţi; uşor aplecaţi în faţă;

– o expresie facială prietenoasă;

– mâinile pe genunchi.

(Când vorbiţi despre subiecte dificile, precum veşti proaste, prognostic, temerile pacientului ş.a.m.d., veţi simţi un disconfort, de aceea e important să vă antrenaţi trupul astfel încât limbajul nonverbal să pară calm şi să ofere încredere interlocutorului.)

11. Începerea discuţiei.

Clarificaţi care este scopul actualei discuţii pentru aparţinător.

„Puteţi să îmi spuneţi de ce aţi venit să mă vedeţi azi?“

(În acest moment, aparţinătorul vă va spune: „Ştiu că pacientul are cancer, dar vă rog să nu-i spuneţi adevărul, pentru că îşi va pierde speranţa şi va renunţa să lupte împotriva bolii“.)

12. Confirmaţi complicitatea şi apoi exploraţi motivele:

„Mi-aţi spus că nu consideraţi că domnul/doamna… (numele pacientului) ar trebui să ştie ce se întâmplă. De ce consideraţi acest lucru?“.

13. Provocaţi-l să vă explice care sunt motivele pentru care doreşte să păstreze secretul asupra diagnosticului:

„Aveţi şi alte motive pentru care consideraţi că pacientul nu ar trebui să ştie adevărul?“.

14. Folosiţi abilităţile de ascultare:

a. Folosiţi întrebări deschise (Ce…?, Cum…?, De ce…? etc.), la care se poate răspunde oricum.

b. Încurajaţi interlocutorul, prin limbaj nonverbal sau printr-o propoziţie scurtă, să îşi continue ideile. Daţi din cap, faceţi pauze, zâmbiţi, folosiţi răspunsuri precum „da“, „spuneţi-mi mai multe“.

c. Păstraţi tăcerea şi nu întrerupeţi interlocutorul. Ascultaţi ce vă spune în cuvinte aparţinătorul (conţinutul, tonul), dar acordaţi atenţie şi comunicării nonverbale (gestică, expresie facială, poziţia corpului).

d. Menţineţi contactul vizual fără să fiţi intruziv.

e. Clarificaţi. „Când spuneţi că… vreţi să spuneţi că…?“ (Îi dă posibilitatea să dezvolte afirmaţia anterioară sau să evidenţieze anumite aspecte ale acesteia atunci când arătaţi interes pentru subiectul respectiv).

15. Arătaţi că înţelegeţi motivele conspiraţiei şi validaţi motivele sale: „Ei bine, dumneavoastră îl cunoaşteţi cel mai bine şi s-ar putea să aveţi dreptate. Poate fi aşa, pentru că, dacă i-aţi spune… se pare că aveţi motive bune să nu i se spună“.

16. Stabiliţi preţul conspiraţiei din punct de vedere emoţional pentru aparţinător: „Acum înţeleg de ce aţi ascuns informaţia pacientului, dar ce efect are acest lucru asupra dumneavoastră?“.

17. Păstraţi tăcerea şi ascultaţi cu atenţie îngrijorările aparţinătorului (anxietatea, dificultatea de a ţine pasul cu minciunile, bariere în comunicarea cu pacientul etc.).

18. „Vă confruntaţi şi cu alte probleme cauzate de faptul că îi ascundeţi adevărul?“

19. Recapitulaţi şi continuaţi: „Deci aveţi mai multe motive pentru a încerca să ascundeţi adevărul…“ (faceţi un rezumat al acestora; de exemplu, „această situaţie pune presiune pe dumneavoastră“, „îngreunează comunicarea cu soţul dumneavoastră…“). „V-aş putea sugera câteva modalităţi prin care am putea să facem ceva în privinţa aceasta.“

20. Cereţi permisiunea de a vorbi cu pacientul.

„Permiteţi-mi să subliniez că nu am nicio intenţie să-i spun. Ceea ce aş vrea să fac este să discut cu el, să văd ce gândeşte vizavi de situaţia actuală. Se poate întâmpla ca el să dezvăluie că ştie că are cancer. În acest caz nu mai are niciun rost să ne prefacem.“

21. Stabiliţi nivelul de conştientizare al pacientului.

Dacă nu cunoaşteţi pacientul, mai întâi prezentaţi-vă şi apoi adresaţi o întrebare adecvată prin care să aflaţi punctul său de vedere/viziunea sa asupra a ceea ce se întâmplă.

„Doream să avem o discuţie pentru a vedea ce simţiţi dumneavoastră“ sau „Cum gestionaţi situaţia prin care treceţi?“.

22. Dacă pacientul ştie adevărul, mergeţi la etapa 27!

Dacă pacientul nu cunoaşte adevărul sau are o înţelegere incompletă a stării sale medicale, continuaţi după cum urmează:

Exploraţi dorinţa sa de a afla mai multe despre boală şi opriţi-vă acolo.

„Sunteţi împăcat cu/mulţumit de informaţiile pe care le-aţi primit despre boala dumneavoastră?“

23. Dacă pacientul răspunde DA înseamnă că acum nu este momentul bun pentru a rupe conspiraţia tăcerii.

Dacă pacientul răspunde NU înseamnă că pacientul doreşte mai multe informaţii. Programaţi o întâlnire viitoare pentru a discuta diagnosticul.

„Mă voi uita pentru dumneavoastră pe rezultatul analizelor/testelor şi al altor documente medicale pe care le aveţi şi data viitoare vă voi oferi mai multe informaţii.“

24. Exploraţi alte nevoi pe care pacientul le are (durere, apetit, mobilitate etc.) şi oferiţi sugestii pentru gestionarea lor.

„Aveţi probleme legate de boală?“

25. Informaţi membrii familiei despre dorinţa pacientului şi oferiţi-vă să acţionaţi în concordanţă cu aceasta.

„Ruda dumneavoastră doreşte să afle diagnosticul. Sunt pregătit să comunic veştile proaste cu delicateţe. Sunteţi de acord?“

26. Comunicaţi-i pacientului diagnosticul.

(Folosiţi protocolul de comunicare a veştilor proaste.)

27. Dacă pacientul cunoaşte adevărul, dar familia nu:

De exemplu: „Am ştiut mereu că ceea ce mi-aţi spus că ar fi un ulcer precanceros era de fapt cancer“ – acum ar trebui să îi confirmaţi că are dreptate: „Mi-e teamă că aveţi dreptate“.

28. Cereţi permisiunea de a transmite soţiei ceea ce el conştientizează, arătând că ea ştie diagnosticul.

„Pot să îi spun soţiei despre înţelegerea dumneavoastră asupra bolii? Ea ştie diagnosticul.“

29. Încercaţi să conştientizaţi trăirile pacientului:

„Am senzaţia că nu vedeţi utilitatea unei discuţii în acest moment, deoarece consideraţi că nu va schimba cu nimic situaţia dumneavoastră“.

30. Discutaţi implicarea dumneavoastră viitoare în îngrijire:

„Poate ajută dacă discutăm despre ceea ce simţiţi, ce vă îngrijorează. Este foarte probabil să pot face ceva pentru a vă ajuta în ceea ce priveşte suferinţa fizică şi emoţională pe care o experimentaţi“.

31. Cădeţi de acord asupra unui plan de management şi scrieţi câteva instrucţiuni pentru pacient. Verificaţi dacă pacientul a înţeles.

„Aici aveţi scrise instrucţiunile, spuneţi-mi, vă rog, dacă le-aţi înţeles. Puteţi să le repetaţi, vă rog?“

32. Închiderea discuţiei.

Invitaţi pacientul să pună întrebări: „Aveţi întrebări?“.

33. Stabiliţi data următoarei întâlniri.

„Voi ruga asistenta să vă sune peste două zile să vedem cum a funcţionat tratamentul şi ne vom reîntâlni peste o săptămână. Cum vi se pare?… La revedere, pe săptămâna viitoare!“

34. Scrieţi rezumatul/concluziile discuţiei dumneavoastră cu pacientul şi cu rudele acestuia în dosarul pacientului. Prin aceasta, toţi membrii echipei vor fi informaţi şi vor acţiona în consecinţă.

(din „Conspiraţia tăcerii”, în Anca Cristina Colibaba, Ovidiu Rusalim Petriş [ed.], Resurse educaţionale medicale şi lingvistice în îngrijirea paliativă, Editura „Gr.T. Popa”, UMF Iaşi, 2017)

Degetul cocârjat

Sentimentul că duci un miel la tăiere – pe-ăsta-l ai când stai de vorbă cu un om despre care ştii că nu mai are mult de trăit, iar el nu ştie. Mielul se bucură de viaţă, zburdă fericit sau se gudură pe lângă tine, iar tu eşti conştient de inconştienţa lui. Cu cât starea lui e mai departe de ceea ce i se pregăteşte, cu atât povara ta e mai mare.

Medicii îi spuseseră bunicului meu că avea pneumonie şi că putea să se trateze foarte bine şi acasă, că nu mai era nevoie să stea în spital. Alor mei le ziseseră că avea cancer pulmonar şi că nu mai era nimic de făcut, aşa că-l trimiteau să moară acasă. Taică-meu se gândise că ar fi mai bine să nu-i spună, să nu-l demoralizeze. Mai ales că bunică-meu era destul de vioi. L-au cazat la fratele lui taică-meu, Doru, unde stătuse în ultima jumătate de an, şi l-au culcat pe canapeaua extensibilă din sufragerie, care era destul de solidă. În plus, acolo putea să fie şi îngrijit de noră-sa, Dora, care era asistentă medicală.

„Eşti pe mâini bune, nu ai de ce să-ţi faci probleme şi-ai să vezi ce repede o să te pui pe picioare!“, i-au zis.

Mie mi se părea aiurea chestia asta. Cum adică? Tocmai el să nu ştie ceva ce-l priveşte în primul rând pe el? Moartea-i o poveste strict personală – îmi ziceam –, nimeni nu poate să te înlocuiască, prin urmare, e revoltător să nu fii lăsat să ţi-o gestionezi. Apoi era vorba de viaţa lui şi avea dreptul să ştie ce se-ntâmplă cu ea. Poate că ar fi vrut să-şi trăiască ultimele săptămâni în distracţii sau – dimpotrivă – în reculegere şi rugăciune. Măcar dacă l-ar fi lăsat să fumeze! Îi ardea buza după o ţigară şi, dacă ar fi ştiut că tot aia e, la ce s-ar mai fi abţinut?

Am încercat să le spun şi părinţilor teoriile mele, dar, desigur, nimeni n-a stat să mă asculte. Se părea că eram singurul care gândea astfel.

Situaţia era de căcat: cum e când el îşi face planuri, că va muta nu ştiu ce munţi din loc după ce va scăpa de boală, iar tu nu te poţi uita la el, că te cuprinde mila? Mila şi o imensă vină. Tu – a cincea roată de la căruţă – ştii, pe când el nu.

Pe de altă parte, faptul că aveam şi eu un grav bolnav în familie mă făcea să mă simt important în faţa colegilor de la liceu. Puteam să-i impresionez povestindu-le despre bunică-meu şi, bonus, beneficiam şi de acea stare faină pe care-o încerci când eşti compătimit. Tu nu eşti practic implicat direct, nu-ţi pui pielea la bătaie, dar ai parte de laurii învingătorului. Sau ai învinsului – învinsului învingător, încoronat cu aura suferinţei şi a morţii.

Iar poveştile hardcore nu au întârziat să apară.

De exemplu, la finalul unei vizite în care-mi vorbise din vârful patului despre tot felul de chestii pe care urma să le facă după ce avea să se pună pe picioare, bunică-meu mi-a zis în treacăt:

„Nu ştiu ce dracu’ mi-o ieşit aici. Ia vezi şi tu!“.

Şi s-a descheiat la bluza de pijama ca să-mi arate nişte umflături. Era una pe stern, ca un măr mic, tăiat pe jumătate şi pus acolo, şi alta pe coaste, într-o parte.

„Cine ştie? Or fi nişte furuncule, ceva…“, am încercat eu.

„Pe naiba furuncule! Cine-o mai văzut furuncule aşa mari? Şi-s şi tari. Ia pune mâna!“

Ce să-i zici? Că nici nu te gândeşti să atingi chestiile ălea, că ţi-e groază să pui mâna pe aşa ceva? Că, deşi ştii că metastaza osoasă nu e contagioasă, te temi să te apropii de aşa o grozăvie, să nu se ia cumva şi la tine? Nu, nu poţi să refuzi, aşa că te apropii şi atingi umflătura de pe piept cu degetul arătător, puţin, de parcă ţi-ar fi frică să nu se spargă. Simţi căldura cărnii şi-ţi retragi degetul rapid, de parcă te-ai fi fript.

„Pipăie bine, să vezi că-i tare!“, auzi vocea intrigată a bunicului, venită parcă de undeva de foarte departe.

Încerci să nu te mai gândeşti, îţi zici „ce-o fi o fi!“ şi, cu un gest eroic, apuci umflătura cu toată palma. După ce depăşeşti primul moment de groază, realizezi însă că poţi să faci asta fără nicio problemă. Ţie nu ţi se întâmplă nimic – asta e clar! – şi ai reuşit să-ţi anesteziezi şi empatia care te făcea să crezi că excrescenţa aia te va durea în vreun fel pe tine. De-acum ai putea să pipăi orice umflătură ţi se oferă. Strângi puţin de câteva ori, aşa cum faci la piaţă cu fructele, să vezi cât sunt de coapte. Mărul de pe pieptul bunicului e tare, ca un măr proaspăt.

„Vezi? Ce poa’ să fie?“

„Nu ştiu“, îl minţi fără tragere de inimă şi încerci să scoţi castanele cu mâna altuia: „Dora ce zice?“.

„Zice că-s inflamaţii reumatice… D’apăi eu n-am mai văzut aşa ceva!“

„Eu cred că ştie ea ce ştie, că nu degeaba o fi făcut şcoala aia. Te dă cu vreo cremă, ceva?“

„Îmi dă cu de-ăla, cum îi zice?… Lasonil.“

„Păi, vezi? Deci eşti pe mâini bune!“

Adevărul e că-ţi trebuie mult cinism să poţi discuta cu un muribund care nu ştie că va muri. Dacă-l ai de la natură, e bine, dacă nu-l ai, îl exersezi şi, cu timpul, îţi intră în sânge. E ca în cazul atingerii umflăturilor de la metastaze.

Eu, drept să spun, mai beneficiam şi de ajutorul lui Camus. Da, chiar el, Albert Camus, care devenise la vremea aceea scriitorul meu preferat. Asta după ce citisem Mitul lui Sisif, fireşte. În volumul ăsta, domnul Camus îmi spusese pe şleau că „nu există decât o problemă filozofică cu adevărat importantă: sinuciderea“ şi „a hotărî dacă viaţa merită sau nu să fie trăită înseamnă a răspunde la problema fundamentală a filozofiei“. Prin urmare, nu trebuie să-ţi mai pese de tot felul de alte complicaţii cu care se îndeletnicise filozofia până acum, dacă eşti dispus să cochetezi cu sinuciderea. Iar pentru un adolescent asta nici măcar nu e greu de făcut. E nevoie de puţină deprimare (la care contribuie din plin brambureala hormonală din corpul tău), plus ceva bovarism, care să te facă să te crezi mai cu moţ. Şi uite-aşa ajungi tu, elev în clasa a XI-a, să filozofezi adânc când chiuleşti de la ore împreună cu colegul de bancă Bogdan şi te duci pe după blocurile din apropierea liceului să fumezi. Faci un rotocol de fum, un „O“ perfect, iar acesta îţi inspiră începutul întrebării:

„Oare viaţa merită să fie trăită?“.

Amicul tău penetrează „O“-ul tău mare cu un „o“ mic, care trece dibaci prin interiorul lui, şi-ţi zice:

„Dac-aş fi la volanul unui Porsche, cu un rock supărat în difuzoare, n-aş avea nicio problemă să mă zdrobesc de zid“.

„Cool!“, îi răspunzi visător şi cool, la rândul tău.

Apoi, după ce tragi prelung din ţigară, simţi nevoia să plusezi:

„Eu nici măcar de rock supărat n-aş avea nevoie în difuzoare. Îmi e de ajuns rockul interior“.

Zicerea asta de mare profunzime îl va face pe Bogdan să se uite cu puţină invidie la tine: de unde dracu’ le scoate ăsta?… Şi fumul dansează vioi prin aer, fără să aibă nici el nevoie de vreo muzică în difuzoare.

Dialogurile acestea pline de fumuri îţi cer cinismul deja format, căci cum adică să poţi vorbi despre sinucidere dacă tu te caci pe tine în faţa unor lucruri legate de moarte? Aşa că trebuie să înveţi să te ţii tare, iar un bunic muribund îţi oferă un excelent antrenament pentru asta. În plus, îţi dă şi mai multe motive să-l faci invidios pe Bogdan. Faptul că taică-său fusese la un moment dat suspect de cancer era apă de trandafiri pe lângă metastaza bunicului. Aici e moarte adevărată, nu moft! O simţi concentrată în umflăturile ălea pe care trebuie să le ungi zilnic cu Lasonil (căci, pentru creşterea efectului, îi spui că tu te ocupi de trebuşoara asta).

Apoi citeşti pe undeva că predispoziţia pentru cancer se moşteneşte. Informaţia asta se cere plasată pe un ton indiferent, ca şi când ai arunca în treacăt un chiştoc, când eşti cu alţii la fumat. Iar dacă sunt şi gagici pe-acolo, totul e perfect!

Ştii că rişti foarte mult fumând, că te joci cu moartea, dar ţi se rupe. Eşti ca eroii din filmele de acţiune – şi asta nici măcar nu-ţi cere vreun efort. Ai aura lor fără să trebuiască să transpiri pentru ea. Acum, nu ştiu în ce măsură funcţiona povestea asta la tipe, dar eu o foloseam cu încredere. Nu mă descuraja faptul că, după o asemenea mărturisire, nu-mi cădea niciuna în braţe. S-o găsi la un moment dat vreo fată inteligentă care să realizeze cu ce bărbat tare avea de-a face!

Adevărul e că şi bunică-meu băga cam aceleaşi texte înainte de internare (deşi, evident, nu era nici adolescent şi nici nu trebuia să impresioneze gagicile). Fuma foarte mult, ajunsese la patru pachete pe zi. Ţigări fără filtru, din cele mai ieftine – Mărăşeşti –, din care trăgea până când chiştocul se făcea foarte mic, iar el ajungea să se frigă la degete. L-am ştiut dintotdeauna cu arătătorul şi cu degetul mijlociu maronii, o culoare care se întindea şi pe unghii, ca o ojă lucioasă, şi se estompa în galben pe la margini. În plus, arătătorul era cocârjat, rămas aşa de la o lovitură de teslă din tinereţe, când meşterise nu ştiu ce, iar această particularitate anatomică oferea un loc perfect pentru ţigară, care stătea confortabil, ca-ntr-un şezlong. Când îl vedeau ai mei cum fuma în duşmănie, îi ziceau s-o lase mai moale, că fumatul îl va băga în mormânt.

„Şi ce? Când o fi să mor, o să mor!“, le zicea, în timp ce suda chiştocul din care trăsese până la capăt cu următoarea ţigară.

De ce oare simţim nevoia să bravăm în privinţa morţii, chiar şi când nu avem pe cine să impresionăm? Să fie asta tot o formă de manifestare a fricii de moarte? Un fel de negare a ei, de aruncare a ei undeva, departe, în acel ipotetic „când o fi să fie“? „Când o fi să fie“ nu înseamnă niciodată azi sau mâine, nici măcar săptămâna viitoare, ci cândva, într-un viitor îndepărtat, atât de îndepărtat, încât nici nu se întrezăreşte. Dacă însă am simţi respiraţia morţii în ceafă, oare tot aşa de bravi am fi?

Apropo de respiraţie în ceafă, a fost un adevărat coşmar când l-au adus pe bunică-meu de la ţară şi a trebuit să dorm cu el. Avea o respiraţie şuierătoare, de parcă înghiţise un fluieraş care i se fixase în gât, ca-n desene animate. În plus, probabil din cauza micşorării capacităţii pulmonare, respira chiar mai repede decât un bebeluş. Asta m-a făcut să mă perpelesc întreaga noapte şi să nu-mi doresc altceva decât să vină mai repede dimineaţa, să scap de chin. Am încercat tot felul de stratageme – să-l întorc pe-o parte, în speranţa că va respira altfel, să-l zgâlţâi să se trezească sau să-mi pun eu perna pe cap, să nu-l mai aud. N-a mers nimic. Întors pe orice parte, respiraţia lui devenea sacadată şi şuierătoare în câteva secunde, când îl zgâlţâiam, îngăima câteva cuvinte de neînţeles şi se întorcea el singur pe partea cealaltă, iar eu nu puteam să rezist mult cu perna pe cap, că mă sufocam. Mi-am aprins lumina de nu ştiu câte ori, să încerc să citesc ceva, dar eram prea obosit şi prea nervos ca să mă pot concentra. Am făcut mai multe drumuri la baie, în speranţa că mă vor auzi părinţii şi mă vor întreba ce s-a întâmplat, dar degeaba. Ai mei dormeau neîntorşi în camera lor, la fel şi bunicul şuierător, în patul meu de tortură. Acum, privind retrospectiv, mi se pare de-a dreptul ruşinos că eu mă dădeam de ceasul morţii pentru o noapte albă şi mi se părea că eram supus la mari cazne, pe când el avea cancer pulmonar, care lucra ascuns şi-l ucidea cu fiecare respiraţie. (Da, despre ruşine e vorba.)

Bunică-meu fusese toată viaţa un greu de ucis – şi iată că numai ceva insidios, de care el să nu aibă habar, putea să-i facă felul. Şi nu dintr-odată, cu o lovitură de graţie, ci săpând în el ascuns, perfid şi implacabil. Un fel de miner care intră noaptea în mina de aur să fure filonul gros pe care l-a descoperit. Nu-l dă gata dintr-odată, aşa că revine noapte de noapte, neştiut de nimeni, şi, în timp, îl epuizează.

Într-o mină adevărată, asta nu s-ar fi putut întâmpla – sau, cel puţin, aşa îmi zicea bunicul, care, ca mai toţi bărbaţii din Munţii Apuseni, a lucrat el însuşi în minele de aur.

„Uite-aşa de groase am găsit io filoane!“, îmi zicea, arătându-mi antebraţul.

În paranteză fie spus, acelaşi antebraţ îl arăta şi când voia să se laude cu ce păstrăvi mari a prins la viaţa lui. Păstrăvi cât antebraţul plus palma cu degetele întinse n-am văzut niciodată în râul de munte care trecea prin sat, dar oricum nu stătea nimeni să măsoare şi să vadă dacă poveştile bunicului respectau strict realitatea.

Nici nu contează dacă există sau nu păstrăvi chiar atât de mari sau filoane de aur chiar atât de groase. Ideea e că omul prinsese şi peşti mari, găsise şi destul aur la viaţa lui. Nu e cazul să-i luăm aceste merite!

„Şi, dac-ai găsit atâta aur, n-ai putut să iei şi tu măcar o bucăţică pentru tine?“, întrebam.

„He-he! Da’ ce crezi tu? Nu puteai să mişti nimic. Când ieşeam din şut, ne băgau grupuri-grupuri într-o cameră şi, dacă se-aprindea un bec roşu, ne luau pe toţi la puricat. Ne căutau şi-n cur, ne dădeau şi untură să vomăm sau de-ăla… cum îi zice?… să te caci.“

„Purgativ.“

„Aşa! Crezi că te lăsau ei să pleci cu auru’ acasă? Nu puteai să scoţi niciun grăunte!“

„OK, aur nu vă dădeau. Dar măcar vă plăteau bine?“

„Ei, plăteau pe dracu’! Mai bine ne-or plătit ruşii.“

Prin anii ’50, bunicul lucrase şi într-o mină de uraniu, la Băiţa. Mina era păstorită de sovietici şi toată producţia o luau ei – ca plată, chipurile, pentru datoria de război. Cărau şiruri neîntrerupte de vagoane cu minereu de uraniu, extras şi încărcat de nişte mineri care n-aveau pic de protecţie. În mod sigur, la cancerul bunicului au contribuit nu numai cele patru pachete de ţigări fumate zilnic, ci şi iradierea din mina de uraniu şi, desigur, stratul gros de praf de siliciu pe care-l purta în plămâni, adunat în anii în care a mărunţit cu spor stâncile patriei. Aşa stând lucrurile, era un adevărat miracol că încă trăia.

Supravieţuise el şi-n al doilea război mondial – şi asta până la ultimele bătălii la care au participat românii, în Munţii Tatra. Dacă-l întrebai cum de a rămas în viaţă atâta timp pe front, avea un răspuns simplu:

„Că n-am omorât pe nimeni“.

„Cum adică n-ai omorât pe nimeni? N-ai tras deloc cu arma aia?“, îl descoseam.

„Ba am tras de se-nroşea ţeava de la automat, dar n-am pus niciodată cătarea pe vreunul să-l împuşc. N-am văzut pe niciunul căzând de mâna mea. Trăgeam rafale aşa, la nimereală. No, acu’… i-or fi atins şi pe unii, dar eu nu ştiu să fi omorât pe cineva.“

Şi în el tot nişte gloanţe rătăcite au intrat: unul în picior, pe Frontul de Est, altul în mâna cu care-şi sprijinea capul, odihnindu-se pe-o rână, în Munţii Tatra. Nu făcea mare caz de rănile astea. Îţi arăta repede cicatricile şi trecea mai departe. Oricum, mult mai impresionat decât de glonţul care-i intrase în picior în Basarabia era de pământul de-acolo. Când povestea despre Frontul de Est, era destul de laconic în privinţa luptelor şi chiar a rănii căpătate, dar îi plăcea să-şi amintească de fiecare dată de cât de bun era solul pentru agricultură:

„Ca untul era pământul acolo, ca untul!“, spunea cu poftă, de parcă nici nu mai era nevoie să plantezi ceva în el, ci trebuia doar să-l întinzi pe pâine.

Războiul pe care îl trăise el era total diferit de ceea ce-mi povestea bunica din partea maică-mii că fusese în cazul celuilalt bunic. Învăţător în viaţa civilă şi sublocotenent în armată, acesta cică ieşea la atac în fruntea plutonului şi striga tot timpul „Înainte, băieţi! După mine, băieţi!“. Eu mai văzusem aşa ceva în filmul despre Ecaterina Teodoroiu şi de aia nu mi se părea prea credibilă povestea, mă gândeam că bunică-mea s-o fi inspirat de acolo, dar ea susţinea că aşa i-a spus ordonanţa când a venit în 1943 să-i aducă lada de campanie a bunicului. „Doamnă, ne îmbărbăta pe toţi cu curajul lui. Una-două sărea în faţa plutonului şi striga «Înainte, băieţi! După mine, băieţi!». Numai aşa zicea: «Înainte, băieţi! După mine, băieţi! Înainte, băieţi! După mine, băieţi!».“

Desigur, exact ca Ecaterina Teodoroiu, a fost împuşcat în timp ce striga asta. Dacă tatăl lui taică-meu a dus războiul până la capăt, ca simplu soldat, călăuzit de filozofia „nu omorî pe nimeni ca să nu fii omorât“, celălalt bunic a sfârşit destul de repede. E adevărat, nici el nu a murit propriu-zis pe câmpul de luptă, cum i-ar sta bine unui erou. A fost împuşcat pe Frontul de Est (pe când ai noştri luptau de partea nemţilor şi împotriva sovieticilor), dar a supravieţuit şi a fost transportat la spitalul din Iaşi. Acolo însă şi-a găsit sfârşitul sub dărâmături, că spitalul a fost bombardat de americani. În fine, spitalele nu se bombardează, dar, cum se spune, au fost şi victime colaterale. Bunicul a avut ghinionul să se numere printre ele.

Iată că poveştile nu sunt ca la carte, ca-n manualele de şcoală generală, nici măcar când par contrafăcute, inspirate din filme cu eroi buni de dat exemplu naţiei. De la distanţă, povestea bunicului matern pare o ironie, dar, dacă ai fi fost tu în locul lui, pariez că nu ţi s-ar fi părut nimic ironic. Cu ce e mai puţin tragică o moarte sub dărâmături decât una pe câmpul de luptă? Ce te face să fii mai erou dacă sfârşeşti secerat de mitralieră decât dacă-ţi zdrobeşte capul o grindă? Când îţi sună ceasul, moartea ta e cel mai grav lucru de pe pământ, chiar şi dac-ai da colţul înecat în hazna, cu pantalonii-n vine. Nu cred că te-ai ruşina atunci de postura asta.

Revenind la bunicul care a supravieţuit războiului, are şi el o poveste legată de Iaşi, dar una, evident, de supravieţuitor. În 1944, când s-a rupt Frontul de Est şi armata română se retrăgea, a fost luat prizonier de sovietici. Nu ştiu de ce, dar el şi alţi soldaţi români au fost închişi în Universitatea din Iaşi, unde au fost ţinuţi mai multe zile. Dormeau pe jos, în sălile de cursuri şi în laboratoare şi-mi povestea că toată ziua nu făceau altceva decât să se despăducheze unii pe alţii. Acum aveau în sfârşit timp pentru aşa ceva! Ruşii nu le dădeau mâncare, ci doar apă – şi zilnic erau aleşi doi prizonieri să meargă la Bahlui cu un butoi, să-l umple. Desigur, păziţi de un soldat sovietic. Când foamea a devenit acută, câţiva au avut ideea să mănânce peştii din laboratorul de ştiinţe ale naturii. I-au scos din borcane, i-au spălat bine şi, deşi mirosul de formol nu se dădea dus, s-au forţat să-i mănânce în timp ce se ţineau de nas. Bunică-meu a zis că nu bagă el în gură aşa ceva şi asta l-a salvat.

După ce au ridicat cadavrele celor care mâncaseră peştii, ruşii le-au adus câteva pâini. Erau tari ca piatra, dar românii le-au înmulţit înmuindu-le în apă. Şi aşa au făcut faţă şi foamei.

Viaţa prizonierilor din Universitatea din Iaşi a devenit deci suportabilă, iar recolta de păduchi pe cap de locuitor a bătut orice record. Asta până au început să dispară oameni. Sau, de fapt, să se audă că ar fi dispărut unii de la ultimul etaj. Se vorbea că ruşii îi duc în Siberia. De ce nu-i încărcau pe toţi în tren să-i expedieze în Gulag, ci-i alegeau sfioşi, pe ascuns, doar pe câte unul-doi nu se ştie, cert e că asta l-a mobilizat pe bunicul meu să facă cumva să scape de-acolo. A vorbit cu un camarad să se ofere amândoi să care butoiul cu apă şi le-a ieşit aranjamentul într-una din zilele următoare. Au plecat însoţiţi de un rus cu „balalaica“ îndreptată spre ei şi cu privirea tulbure, iar momentul prielnic s-a ivit la Bahlui, când gardianul a lăsat arma din mână şi a vrut să-şi limpezească ochii cu apa din râu. Ceafa lui se ruga pur şi simplu să fie lovită, aşa că cei doi n-au stat deloc pe gânduri şi, fără prea mare efort, l-au pus pe bravul ostaş al Armatei Roşii să facă nani. După care şi-au luat tălpăşiţa. Au alergat o vreme amândoi, apoi s-au despărţit, să ajungă fiecare la casa lui (celălalt era din Dobrogea). Până în satul lui din Munţii Apuseni, bunicul a făcut pe jos vreo două săptămâni. Mergea numai noaptea, iar ziua stătea ascuns prin lanuri sau prin păduri. Când a ajuns, n-a mai ţinut cont de nimic şi a mers la vedere pe uliţele satului. Era la el acasă, nu i se mai putea întâmpla nimic! A fost un calcul prost, căci a dat nas în nas cu şeful de post, care l-a întrebat ce e cu el pe-acolo. C-o fi, c-o păţi… N-a ţinut nimic, don’ şef nu s-a lăsat dus de nas şi l-a luat la post. Singura concesie pe care i-a făcut-o a fost să trimită după bunica, să vină să-şi vadă bărbatul înainte de a-l trimite pachet, sub escortă, la regimentul din care făcea parte.

„Regimentul 92 Infanterie Orăştie“, preciza cu mândrie bunicul. (Căci, deh!, soldaţilor trebuie să le fie insuflată iluzia că fac parte dintr-o grupare privilegiată sau de elită, pentru a le cultiva loialitatea şi pentru a compensa neplăcerile vieţii cazone.)

În fine, aşa cum povestea bunicului matern e posibil să fi fost contrafăcută, compusă de bunică-mea din scene văzute în filme sau inventată de ordonanţă, nici pentru varianta celui patern, care se jura că nu a împuşcat pe nimeni cu intenţie, nu putem băga mâna-n foc. Ceea ce ştim cu siguranţă e doar că unul murise în război, altul supravieţuise. Ceea ce e un avantaj incontestabil pentru cel din urmă. Poate că fusese un laş şi se pişase pe el tot timpul – ce mai conta? Cum, necum, principalul e că rămăsese în viaţă. Faptul că celălalt îşi dăduse viaţa pentru patrie nu-l încălzise cu nimic, ba dimpotrivă aş zice. Lasă că „şi-a dat viaţa pentru patrie“ e un fel de-a spune. Nu, nu murise pentru o cauză nobilă, ci pentru ambiţiile unuia care conducea ţara atunci şi era aliat cu Hitler – Mareşalul Antonescu. Cum e să mori eroic nu pentru a face un bine omenirii sau măcar comunităţii tale, ci pentru că un nene care ajunge în fruntea unui stat încearcă să-şi compenseze problemele de dinamică sexuală prin ceva care să-i dea şi lui impresia că e bărbat? Adică, pur şi simplu, cum e să-ţi dai viaţa că ăluia nu i se mai scoală?

Bun, nu am dovezi că Antonescu a fost impotent, că nu m-am băgat în patul lui să-i urmăresc prestaţia, dar am convingerea că lucrurile astea sunt în legătură. Există tot felul de compensaţii pe care bărbaţii şi le acordă atunci când văd că pierd teren. Conducătorii de naţiuni îi pun pe alţii să-şi verse sângele pentru puţa lor fără sânge, cei cu bani îşi cumpără maşini puternice, „bărbăteşti“, în interiorul cărora să-şi ascundă neputinţa, iar în fine, cei care nu au de niciunele apelează la ceva care chiar nu costă nimic: bătutul nevestelor. Dacă nu poţi să-ţi mai satisfaci femeia, o baţi, măcar aşa să simtă cine-i bărbatul. Şi, pentru reuşita tratamentului, te apuci şi de băut.

Este ceea ce a făcut şi bunică-meu – pe care, în mod sigur, radiaţiile din mina de uraniu l-au lovit la rădăcină. Nu ştiu când s-a apucat de băut, dar ştiu că ai mei l-au dus de vreo câteva ori la dezalcoolizare. Iarăşi, nu ştiu dacă o bătea pe bunică-mea, că n-am văzut nicio scenă violentă între ei şi nici pe ea cu vânătăi, dar ştiu că ei i s-a umplut paharul la un moment dat şi, după ce l-a suportat o viaţă, şi-a pus capăt zilelor pe la cincizeci şi ceva de ani. A luat paharul acela umplut şi l-a băut. Era plin cu un insecticid pe care-l foloseau la stropirea pomilor.

Când eşti un supravieţuitor, ca bunică-meu, se mai întâmplă să nu-i laşi pe alţii să trăiască!… (Sau asta o fi chiar o condiţie a supravieţuirii?)

Prin urmare, bunică-meu trebuie c-a fost un ticălos. Numai că ticăloşii au şi ei copii sau nepoţi faţă de care nu-şi arată ticăloşia, iar aceştia au toate şansele să-i iubească. Era şi cazul meu.

Când eram mic şi mă lăsau ai mei la bunicii din Ardeal în vacanţe, mă uitam la el cu mare admiraţie. Bunica era ştearsă, veşnic ocupată în bucătărie cu cratiţele, în grădină cu plivitul buruienilor sau la biserică, unde participa cu sfinţenie la toate slujbele şi îşi făcea de lucru în cimitir, cu îngrijitul florilor de pe morminte şi tămâiatul crucilor.

Bunicul însă era un om cu care nu mă plictiseam şi ţin minte cum priveam fascinat tot ce făcea, inclusiv activităţile care ar putea părea banale. De exemplu, ce lucru minunat era bătutul coasei!

Înfigea un soi de nicovală mică în pământ, pe care punea tăişul coasei, scuipa pe el şi se apuca să-l ciocănească mărunt. După câteva lovituri, scuipatul de pe lamă devenea gri, apoi începea să se mute dintr-o parte în alta, parcă ferindu-se de loviturile ciocanului, şi în cele din urmă dispărea. Atunci, bunicul scuipa din nou, căci saliva era indispensabilă în ascuţitul lamei. Mă uitam cu mare interes la această operaţiune şi, deşi ciocăniturile bunicului înaintau aproape imperceptibil de-a lungul tăişului, ca limbile unui ceasornic, nu mă plictiseam deloc şi stăteam să privesc până la sfârşit. Bunicul lovea coasa cu precizie, iar degetele lui, care ţineau lama pe nicovală, se aflau la câţiva milimetri de lovituri şi nu păţeau nimic. Ca să ajungă la o asemenea dexteritate, îşi dăduse desigur de multe ori cu ciocanul peste ele – şi că aşa se întâmplase stătea mărturie arătătorul acela cocârjat de la lovitura de teslă. Acum, bunicul se obişnuise cu el, nu-l deranja deloc că nu-l mai putea îndrepta şi-şi făcea treaba fără nicio problemă. Degetul cu pricina, aşa cocârjat, se mişca cu abilitate şi învăţase perfect să se ferească de lovituri. Era şi el un supravieţuitor.

Bunicul făcea numai lucruri extraordinare. Când le povesteam colegilor de la şcoală cum omora el viperele, toţi picau pe spate. Într-o zi de coasă sau de strâns fânul, găsea de obicei câte trei-patru şerpi. De fiecare dată îi executa cu o mână sigură: îi tăia cu coasa, îi înţepa cu furca sau îi ţintuia la pământ cu grebla şi le strivea capul cu bocancul. Viperele se încolăceau pe unelte, se zbăteau şi încercau să scape, dar nu aveau nicio şansă. După ce le era aplicată lovitura de graţie, îşi găseau liniştea. Apoi, trupurile le erau aruncate la marginea miriştilor, unde se împuţeau. Hotarele fâneţelor erau astfel marcate, din loc în loc, cu miros de hoit.

Satul bunicilor era într-o regiune calcaroasă şi de aceea erau multe vipere. Dar nu numai şerpi, ci şi multe peşteri. Bunicul le ştia pe toate şi, din când în când, se trezea la poartă cu speologi care-l întrebau de ele. El le zicea de câteva mai cunoscute, dar niciodată nu le spunea tot ce ştia.

„Da’ ce? Sunt prost să le dau lor pe mână toate peşterile?“, îmi făcea cu ochiul după ce plecau speologii.

Nu ştiu de ce făcea asta. Să fi fost neîncrederea ţăranului faţă de cei de la oraş sau, dimpotrivă, nevoia de a-şi afirma cumva superioritatea faţă de ei? Sunteţi voi mari şi tari şi cu studii, dar nu veţi şti niciodată tot ce ştiu eu. Sau poate pur şi simplu era o manifestare a instinctului de proprietate: peşterile de existenţa cărora avea habar numai el erau doar ale lui.

La una din acestea m-a şi dus la un moment dat. Era o peşteră cu o intrare foarte îngustă, în care se putea strecura, târâş, doar un copil. El nu mai încăpea. Intrase când era mic şi fusese şi el adus de taică-său.

Când mi-a pus o lanternă în mână şi mi-a zis să mă bag în gaura aia din stâncă, mi-a fost teamă şi am început să fac mofturi.

„Da’ de ce să intru eu acolo?“

„No, tu du-te şi vezi ce fain îi! Ce-aş mai intra şi eu!…“

De afară am luminat cu lanterna în bezna dinăuntru, dar tot un hău negru era.

„Ce să văd? Că nu se vede nimic!“

„Intră acolo, cum îţi zic!“

„Dacă dau de-un şarpe?“

„Nu dai de niciun şarpe, stai liniştit! Şerpii stau la soare.“

L-am privit neîncrezător.

„Hai, nu te mai codi atât! Nu te teme, fii bărbat!“

Asta mi-a aprins un beculeţ, iar când a repetat „No, fii bărbat, ce naiba!“, mi-am luat inima-n dinţi şi m-am strecurat în gaură.

După intrarea strâmtă, unde m-am târât puţin pe burtă, m-am simţit dintr-odată eliberat de strânsoarea stâncii şi m-am putut ridica.

„Ei, vezi?“, am auzit de-afară.

„Ce să văd?“, am zis şi imediat am fost uimit de rezonanţa vocii mele.

Am mai încercat o dată:

„Heeei! Heeei!… Ce taaare!“.

Sunetul mă împresura şi-l simţeam ca pe ceva solid, ca pe o prezenţă în întunericul ăla, aşa că mi s-a făcut iar frică şi am încetat să mai strig. M-a mai liniştit mirosul familiar de la mahorca bunicului, care trebuie că-şi aprinsese ţigara.

„Luminează-n sus!“, mi-a zis.

Mi-am îndreptat lanterna spre tavan şi aşa mi-am dat seama de dimensiunea sălii în care mă aflam. Mai văzusem ceva asemănător la catedrala din Alba Iulia, unde fusesem cu părinţii în vara aia, dar parcă aici era şi mai şi. Mă simţeam mic, mult prea mic în sala aia imensă şi m-a luat dintr-odată frigul. Mi-am aruncat privirea spre gaura strâmtă de la ieşire. În lumina care venea de afară, am zărit câteva unduiri de fum. Bunicul cădelniţa în continuare în gura peşterii, pufăind vârtos, şi asta m-a făcut să mă mai liniştesc. N-am avut totuşi curajul să mai fac câţiva paşi în sala aia şi m-am întors în gaura luminoasă.

„No, aşa că-i fain?“, m-a întrebat când m-a văzut.

„E“, i-am răspuns gâtuit.

Stătea pe un trunchi doborât şi fuma, iar faţa i se lăţise de satisfacţie. Pe degetele cu care ţinea ţigara umbla buimacă o furnică, dar el nu-i dădea atenţie. M-am aşezat lângă el, iar mâna lui a poposit, grea, pe după umerii mei. Cu bunicul nu mă îmbrăţişam de obicei, nu aveam efuziuni de genul ăsta, iar atunci cred că a fost prima dată când m-a luat pe după umeri. Am simţit că am început să fac parte din lumea lui, din cea a bărbaţilor adevăraţi, în care, iată, aveam şi o taină de împărţit. O peşteră secretă, ceva în interiorul căreia îşi dădeau mâna şi fascinaţia, şi spaima.

Odată primit în lumea bărbaţilor, nu m-am mai simţit deloc în plus la cârciumă, unde bunicul stătea la taclale nesfârşite cu alţi oameni din sat. Luau câte o întâmplare şi o întorceau pe toate feţele. De exemplu, cazul unei vaci a bunicului care alunecase câţiva metri pe o pantă cu iarbă udă. Văzusem şi eu faza şi mi se păruse amuzant cum se crăcănase vaca în timp ce aluneca cu spatele. Apoi se oprise şi rămăsese aşa, crăcănată, parcă nemaiştiind ce să facă. O ajutase să se adune bunicul, cu nişte bice zdravene pe spinare. Ei bine, la cârciumă povestea nu se învârtea în jurul poziţiei comice a vacii, ci a faptului că – zicea bunicul –, dacă mai aluneca până la baza pantei, încă vreo zece metri, ar fi fătat în noaptea aia. Şi dă-i şi dezbate ce bine ar fi fost dacă ar fi alunecat până jos! Deh, probleme de oameni mari, nu prostii!

Bărbaţii de la cârciumă făceau şi tot felul de pariuri – adevărate competiţii în care să-şi dovedească bărbăţia.

Scoate unul la un moment dat un ardei iute şi spune:

„No, pe pariu că nu-l puteţi mânca?“.

Oamenii se codesc, cercetează ardeiul care trece din mână-n mână, râd, fac miştouri şi-i zic ăluia că mai bine şi-l bagă el în cur, dar până la urmă se găseşte un curajos care vrea să le arate tuturor ce tare e şi să mai şi pună mâna pe banii puşi în joc.

„No, dă-mi-l mie, că ţi-l mânc de numa’! Şi-ţi mai cer încă unu’ dup-aia.“

„Da-l mânci, nu-l iei cu bere!“

„Îl mânc, mă, îl mânc!“

„Hai şi-om vedea!“

Omul ia ardeiul verde care dădea în vineţiu, îl bagă-n gură şi muşcă cu poftă din el. Începe să mestece zâmbind, dar în scurt timp zâmbetu-i dispare, se înroşeşte tot şi i se schimonoseşte faţa. Dă un pumn în masă de sar berile şi se răstoarnă vreo două dintre ele. Un tip le ridică repede, supărat că se iroseşte lichidul preţios, şi se oţărăşte la el:

„No, şezi blând, mă!“.

Cel cu ardeiul nu-l bagă-n seamă şi pare că se sufocă. Ceilalţi se uită la el îngrijoraţi. Nu mai râde nimeni.

„Dă-i, mă, bere, că moare omu’!“, se aude de la o altă masă.

Unul de lângă el îi duce repede o sticlă la gură, dar berea curge pe la colţurile gurii, pe piept.

„Ţâpă-l din gură, mă!“, strigă cineva.

„Ţâpă-l, mă!“, se mai adaugă alte voci.

Bunicul are prezenţa de spirit şi-i bagă arătătorul lui cocârjat în gură nefericitului, care stă ca la dentist, şi adună de acolo terciul verzui. Îl scoate în căuşul degetului, se şterge pe pantaloni şi i-l bagă din nou în gură, să mai scoată. După ce face treaba asta de câteva ori, îi zice ăluia cu berea:

„Acu’ clăteşte-l bine!“.

Ăla toarnă sticla în gura deschisă a pacientului, care horcăie şi pare că face un fel de gargară, până-şi revine, se apleacă-n faţă şi-ncepe să scuipe şi să tuşească. Când îşi recapătă glasul, spune printre înjurături că nu mai putea să înghită, că i se blocase mărul lui Adam. Nu-i zice nimeni să nu mai înjure aşa urât, că-i şi-un copil de faţă, că nu mai e cazul – eu făceam parte deja din lumea lor.

Sau cel puţin aşa credeam eu. Apoi am aflat că, atunci când nu era copilul de faţă, discuţiile puteau fi şi mai şi.

După ce a murit bunicul, au ajuns la mine casetofonul şi casetele pe care i le trimisese un bun prieten al lui stabilit în America. Pe o casetă goală, pe care înregistrase el tot felul de lucruri, am găsit, după nişte muzici populare de la radio, o discuţie care trebuie să fi fost de la o petrecere sau de la o masă cu prietenii, pentru că se auzeau mai multe voci, inclusiv de femei, şi pahare ciocnite. Cred că ceilalţi nu ştiau că sunt înregistraţi, pentru că pe la început e unul care zice „no, lasă butoanele ălea, hai încoa’ şi mai toarnă!“. Apoi tăceri, câte un „mai ia şi de-asta!“, râsete din când în când şi ciocniri de pahare. La un moment dat îl aud pe bunicul zicând cu gura plină: „No, ia zi, mă, cum era cu muierea aia?“. După o linişte întreruptă doar de zgomotul tacâmurilor prin farfurii, răspunde unul tot cu gura plină: „Cum să fie? Vorba e că omu’, când o dezbrăcat-o, o văzut că avea un ăla, un lindic, cât un şărpe!“. „Du-te, mă!“ „Dacă-ţi zic!…“ „Un lindic cât un şărpe?“, zice o femeie, cu nelinişte-n glas. „Apăi!… Nu i-a mai trebuit nimic lu’ ăla!“ Printre zgomotele de tacâmuri şi de pahare nu se mai aude decât mirarea femeii, reluată slab, „cât un şărpe?“, apoi nimic o vreme. Când mă gândeam să închid casetofonul, crezând că-i gata, apare din nou vocea bunicului, din neant: „No, io stau şi mă-ntreb: oare pizda miroase a peşte sau peştele miroase a pizdă?“. Hohote de râs, nişte pârâituri şi banda se termină.

Când am descoperit înregistrarea, am fost destul de lovit. Nu din cauza cuvintelor tari – că le foloseam şi eu fără nicio problemă –, ci pentru că nu se lipea în niciun fel imaginea pe care-o aveam despre bunicul de o asemenea discuţie. Cred că a fost ceva similar cu momentul în care un adolescent îşi surprinde părinţii făcând sex. Raţional, ştii că nu au cum să fie străini de asta, dar în mintea ta părinţii şi sexul se află în două lumi paralele. Dacă lumile astea paralele ajung să se întâlnească, te afli în plină reducere la absurd.

În fine, după ce am depăşit starea de stupoare, am ascultat înregistrarea de atât de multe ori, că am ajuns să învăţ pe dinafară şi clinchetele paharelor sau zgomotele tacâmurilor în farfurii. Chiar dacă foloseam cu dezinvoltură cuvântul „pizdă“ în discuţiile cu colegii, nu ştiam de fapt cum miroase una adevărată, aşa că o vreme am considerat înregistrarea respectivă material didactic.

Discuţia de pe casetă avusese loc după moartea bunicii, când la bunicul se mutase o femeie din alt sat (ştiu asta, că atunci primise casetofonul din străinătate). Era o tipă grasă, de şaizeci şi ceva de ani, care, după câteva luni de convieţuire, a fugit mâncând pământul, sătulă cu siguranţă de beţiile lui. Înainte să plece, l-a bătut atât de tare, încât i-a provocat hernie de la loviturile în burtă. L-a sunat pe taică-meu cineva din sat să vină că bunicul e într-o stare ca vai de el. Într-adevăr, taică-meu a fost şocat de cum l-a găsit. Aşa că l-a adus la noi acasă.

L-a internat în spital, apoi la dezalcoolizare, iar după aceea bunicul, ras, tuns şi frezat, a fost preluat de fratele lui taică-meu, care avea nevoie să-i stea cineva cu fetiţa de trei ani. Omul s-a dat pe brazdă, a devenit un bunic model care avea mare grijă de nepoţica lui, ziceai că-şi găsise un sens în viaţă, începuse chiar să facă burtică, până când ai mei au avut proasta inspiraţie să-l ducă la medic, să vadă ce-i cu tusea aia groaznică. N-a apucat să se bucure deci prea mult de noua lui viaţă, doar vreo câteva luni, pentru că, după ce a mers la medic, lucrurile au luat-o accelerat la vale. Odată dat în vileag, cancerul parcă şi-ar fi zis că nu mai era cazul să se poarte cu mănuşi şi l-a transformat repede pe bunicul din omul fericit că avea grijă de nepoţica lui într-un muribund. Nu, nu era vorba de vreo autosugestie negativă, că lui nu i-au spus niciodată ce boală avea.

Desigur, în ultimele zile de viaţă, şi-a dat şi el seama că se curăţă. Şi atunci, deşi avea dureri groaznice de la metastaza osoasă, care nu cedau nici cu Fortral, deşi existenţa lui însemna numai suferinţă la cel mai înalt grad, se ruga plângând de taică-meu să-i găsească nişte medicamente, ceva, care să-i mai prelungească puţin viaţa. „Puţiiin, măcar puţin!“, repeta el imobilizat în pat, cu lacrimile şiroind pe obrajii supţi şi translucizi, de-i vedeai craniul. Gura abia mai putea să articuleze ceva, dar s-a agăţat până-n ultima clipă de acel „Puţiiin, măcar puţin!“, în speranţa că insistenţa asta avea să-l înduplece pe taică-meu. Într-o altă viaţă, într-o cu totul altă dimensiune, aceeaşi gură bravase cu „şi ce? atunci când o fi, o fi!“.

Peste ani aveam să regăsesc asta în Nymphomaniac-ul lui Lars von Trier, în episodul cu moartea tatălui. Pe patul de spital, bărbatul e întrebat de fiică dacă se teme de moarte, iar el răspunde liniştit că nu, că, medic fiind, a văzut mulţi oameni murind. Şi-i mai dă şi un citat din Epicur, care zice că nu e cazul să te temi de moarte, pentru că, atunci când suntem, moartea nu a venit, iar când a venit, nu mai suntem. Ce frumos!… Iată un om demn, curajos şi raţional! Raţiunea nu se lasă impresionată de moarte, nu? Toate bune, numai că, atunci când se apropie funia de par, demnitatea şi curajul se duc pe apa sâmbetei şi-l vedem pe tată pur şi simplu descompus de groază. Nu mai e om, ci doar o adunătură de carne care se zbate, urlă şi lasă să se scurgă zoaie din ea.

Am fost la filmul ăsta de două ori la cinematograf (a doua oară am mers cu fiu-meu de 17 ani) şi de fiecare dată am plâns în hohote la scena asta. Mi-era ruşine de cei din jur, care-mi aruncau priviri piezişe, dar nu puteam să mă abţin. Prima oară l-am văzut pe bunicul în rolul tatălui bolnav şi pe mine în cel al fiicei, a doua oară pe mine în rolul muribundului şi pe fiu-meu la capul patului. Atunci, la cinematograf, fiu-meu s-a făcut că nu bagă de seamă că hohoteam şi nici după aceea n-a adus vreodată vorba despre asta. Cu siguranţă situaţia l-a făcut să se simtă aiurea. Asta e, n-am ce face!

Ca să-l îngroape, pe bunicul l-au dus la ţară, la Dora, undeva în Olt, că era mult mai aproape decât satul lui din Apuseni şi părinţii Dorei aveau şi nişte locuri de veci disponibile. A fost prima înmormântare la care am participat.

Când am ajuns acolo, el era deja pus în coşciug şi întins pe masa din camera cea mare. Primul lucru pe care l-am făcut când am intrat a fost să mă pup cu toate rudele, aşa că n-am apucat să-l văd bine. De fapt, cred că întârziam înadins să mă uit la el, de teamă să nu fie şocul prea mare. Îl zăream cu coada ochiului, în timp ce ţocăiam la foc continuu obraji roşii, scofâlciţi, transpiraţi sau ţepoşi, ai unor oameni pe care nu-i cunoşteam, dar care ziceau că sunt mătuşi, veri sau unchi ai Dorei. Trebuia să fiu atent să evit tentativele să fiu pupat pe gură (că la ţară-n Olt e obiceiul ăsta între rude). N-am reuşit să fiu destul de vigilent şi, până la urmă, o babă a reuşit să-mi şteargă ştampila ei umedă de buze. Mi-am promis că nu se va mai întâmpla, că voi fi atent să întorc obrazul rapid, exact în momentul în care se apropie pupătorul, să-l iau prin surprindere. Ulciorul n-a mers însă de multe ori la apă, pentru că o babă solidă s-a prins de stratagema mea şi m-a apucat de obraji cu ambele palme, să nu mai pot să întorc capul, şi mi-a aplicat un pupoi de toată frumuseţea pe buze. Avea şi mustaţă. Experienţa asta m-a convins că e cazul să iau taurul de coarne şi să nu mai amân întâlnirea propriu-zisă cu mortul. Nu putea fi mai rău de-atât!

Şi n-a fost. Bunicul stătea cuminte, întins pe masă şi nu-mi făcea nimic. După şocul de la-nceput, când vezi, în locul omului pe care-l ştiai, un obiect inert, te obişnuieşti repede cu noua realitate şi lucrurile devin încet-încet suportabile. M-am apropiat de sicriu şi am simţit cum, în spatele meu, toţi ochii celorlalţi sunt aţintiţi spre mine. Tăcerea a fost tulburată de glasul plângăcios al unei babe:

„Alexandre, uite-ţi nepotul!“, zicere care a stârnit un murmur de plânsete înăbuşite.

M-a surprins că oamenii ăia, care practic nu-l cunoşteau, erau aşa familiari cu el. În urmă cu câteva zile, nici nu ştiau că-l cheamă Alexandru, iar acum i se adresau ca unei vechi cunoştinţe. De fapt, bunicul se transformase dintr-un străin pentru ei în mort. Adică era cel pentru care veniseră la înmormântare, deci era şi mortul lor.

Lângă sicriu m-am simţit, desigur, foarte stingher – aşa, privit de toată lumea. M-am făcut că mă rog pentru sufletul adormitului, dar, cum nu aveam habar de nicio rugăciune, am mimat cum m-am priceput şi eu, murmurând ceva din buze şi închinându-mă din când în când. Cum trebuia să mai stau un timp acolo, am profitat de ocazie să-l cercetez pe bunicul şi să constat cum moartea îi schimbase trăsăturile şi-l transformase în altcineva. Cel întins pe masă semăna cu bunicul, dar ai fi zis mai degrabă că nu era el. În plus, slăbise foarte mult şi pielea parcă nu mai reuşea să-i învelească scheletul, iar buzele nu ajungeau să acopere în totalitate dinţii. Chestia asta-l făcea să pară că zâmbea amar. Sau că-şi arăta colţii, ca animalele în faţa unui pericol. Sau o combinaţie stranie între cele două.

Când am plecat, am prins din aer ce vorbeau în şoaptă nişte bătrâni care, fiind probabil cam surzi, nu-şi dădeau seama că şoapta lor era destul de tare.

„Chiar aşa? Să nu verse el măcar o lacrimă?“, se întreba cu glas scăzut şi totuşi tare o femeie în timp ce ieşeam pe uşă.

E adevărat, nu plânsesem deloc. Nu putusem: cel întins pe masă era un străin, nu bunicul meu.

Apoi am pierdut vremea prin curtea casei, flecărind cu cei care mai erau pe-acolo, până când s-a făcut vremea de culcare. Părinţii Dorei ne-au pus la dispoziţie o cameră care avea un pat pentru mine şi un altul în care să doarmă ai mei. Bineînţeles, în aceeaşi casă în care-şi dormea somnul de veci şi bunicul. Camera noastră era despărţită de cea în care era mortul de o uşă, ba mai mult, ca să ajungi la toaletă, trebuia să treci pe-acolo.

Faptul că ai mei au lăsat lumina aprinsă n-a făcut ca lucrurile să pară mai puţin sinistre. Plus că era o casă străină, cu poze înrămate pe pereţi ale unor oameni pe care nu-i cunoşteam, probabil morţi şi ei, cu un dulap cu haine care ai fi zis că sunt strânse de la pomeni, la care se adăuga mirosul acela greu, de stătut. Urma să am deci o altă noapte grea.

Mi-am propus să rămân treaz. Trebuia să fiu vigilent, ca nu cumva mortul din camera cealaltă, pozele de pe pereţi sau casa aceea cu miros de bătrân să mă prindă cu garda jos şi să mă pupe pe gură.

Până la urmă însă m-a luat somnul.

M-am trezit dintr-odată, îngrozit. „Ce pizda mă-sii? Nu, asta nu se poate!“

Nu se putea să mi se fi întâmplat aşa ceva tocmai atunci! Nici măcar nu visasem ceva excitant. De fapt, nici nu-mi aminteam ce visasem, îmi rămăsese doar senzaţia – un amestec de absurd, scârbă şi ruşine. M-am uitat la ai mei. Dormeau duşi, n-aveau nicio problemă! Mi-am ridicat pătura, să văd dacă mă pătasem pe blugi (mă culcasem îmbrăcat). Din fericire, pe blugi nu se vedea nimic. Trebuia să acţionez repede, să nu se ude şi ei, aşa că m-am ridicat să mă duc la baie. Am deschis încet uşa către camera mortului şi am aruncat o privire. În afară de bunicul, care dormea ţeapăn pe masă, mai era Doru, care aţipise în fund pe canapea, cu bărbia lăsată-n piept. Am traversat camera în vârful picioarelor şi am ajuns la baie, unde mi-am scos chiloţii, i-am făcut ghemotoc şi i-am aruncat în WC. Nu voiam să risc să fie găsiţi a doua zi în gunoi. Am tras apa şi atunci am realizat că n-a fost o idee bună: în loc să se ducă pe ţeavă, chiloţii mei se pare că înfundaseră WC-ul, iar nivelul apei creştea ameninţător. Asta-mi mai trebuia acum! Când era să dea pe-afară şi eu încercam să ochesc rapid nişte cârpe, ceva, cu care să strâng apa, s-a produs o minune: din fundul WC-ului a ieşit o bulă mare de aer, de parcă era acolo un scafandru care expirase, şi după aia nivelul apei a început să scadă rapid.

Am răsuflat uşurat, apoi m-am spălat conştiincios pe la puţă de pasta alunecoasă, m-am şters cu hârtie igienică şi mi-am tras direct blugii pe mine. Eram atât de bucuros că scăpasem de necazuri, că n-am mai fost atent să deschid cu grijă uşa de la camera mortului, aşa că Doru s-a trezit. S-a uitat cu ochii cârpiţi la mine, s-a şters pe bărbie de saliva care-i cursese şi m-a întrebat răguşit:

„Nu poţi să dormi?“.

Ce era să fac? Nu puteam să-i zic ce problemă avusesem şi am dat din cap că da. L-am văzut cum se luminează la faţă:

„Aaa, ce bine! Înseamnă că poţi să mă-nlocuieşti! Nu mai pot, pic de somn!“.

„Cum adică?“, am întrebat pierit.

„Păi, ştii, la priveghi mortul nu trebuie să rămână singur. Aşa că s-a potrivit bine, să mai bag şi eu cornu-n pernă până dimineaţă. Ia, cât e ceasul? 4? Buuun! Trei ore bune… nici nu-mi trebuie mai mult!“

Mi-a arătat unde mai am lumânări, s-o înlocuiesc pe cea de la capul mortului când se consumă, şi a plecat.

Am stat acolo vreo două ore, până când, pe la 6, a trecut taică-meu la toaletă şi i-am predat ştafeta. A fost destulă vreme să mă obişnuiesc cu ceea ce mi se părea o grozăvie, să-mi petrec noaptea în aceeaşi cameră cu un mort, şi, pe de altă parte, destulă vreme ca trupul acela străin şi straniu să redevină pentru mine bunicul.

Mai întâi m-am aşezat pe canapeaua pe care aţipise Doru. Mortul era în sicriu pe masă, ca o păpuşă mare de plastic nedespachetată. Sau ca un bibelou. Peste marginile cutiei de lemn se revărsau dantelele unui soi de cearşaf alb, chestie care făcea ca tot ansamblul să semene cu un milieu cu bibelou deasupra. Era ruda mai mare, supradimensionată, a celorlalte bibelouri din camera aceea, aşezate şi ele pe milieuri albe. Să nu zgârie mobila şi să aibă, desigur, un aspect frumos. Într-o firidă a unui dulap erau îngheţaţi pentru eternitate o balerină care făcea o plecăciune publicului, un pescar chinez care-şi pierduse firul de la undiţă, un căţel alb cu pete şi cu o ureche căzută peste ochi şi un peşte de sticlă colorată. Pe o policioară a altui dulap erau îngrămădite figurine mărunte: cocoşi, căţei, balerine, elefanţi aranjaţi în ordine de la cel mai mare la cel mai mic, un Buddha supraponderal şi miniatural, o sticluţă cu picături pentru nas şi o solniţă de plastic în formă de căpşună.

Am stat ce-am stat pe canapeaua aia, care era cam deşelată şi cu arcurile făcute terci, până când a trebuit să mă ridic să-mi mai îndrept oasele. Din picioare am căpătat o altă perspectivă asupra mortului. Dacă de jos vedeam peste faldurile de dantele doar un profil vag care se pierdea sub cuşma îndesată pe cap şi mâinile încrucişate pe piept, acum aveam imaginea completă. Un nene îmbrăcat în costum negru, cum nu cred că purtase vreodată bunicul, nici măcar la nuntă, cu pantofi negri lucioşi şi legaţi între ei c-o panglică, iar pe cap cu o căciulă brumărie de miel. Nici cu de-asta nu-l văzusem niciodată pe bunicul, el purta de obicei bască. Cuşma era trasă bine pe cap şi aproape că-i acoperea ochii, aşa că din faţa lui nu i se vedeau decât nasul, obrajii supţi şi gura aceea cu dinţii rânjiţi. Părea că se joacă de-a cucu-bau cu tine şi rânjeşte hâtru.

M-am apropiat de el şi, după ce l-am mai studiat o vreme, mi-am luat inima-n dinţi şi i-am tras căciula de pe ochi. Cele două bile, acoperite de pleoape, stăteau pe fundul gropilor imense care erau orbitele. Cât a trăit, bunicul a avut nişte ochi de un albastru intens, care-ţi atrăgeau atenţia, acum, singurul lucru pe care-l remarcai erau orbitele acelea adânci care aşteptau doar să fie acoperite cu pământ. Hotărât lucru: nu mai rămăsese nimic din bunicul, nimic care să semene cu el sau care să-mi amintească de el. Constatarea asta m-a descumpănit, pe de-o parte, pe de altă parte, m-a ajutat să nu fiu prea afectat că omul la care ţinusem murise. Cel din sicriu nu era bunicul!

În liniştea din cameră se auzea doar lumânarea de la capul mortului, care ardea cu mici scântei.

Mi-am desprins privirea de pe chipul lui şi atunci i-am zărit mâinile încrucişate pe piept. Erau şi ele scheletice şi străine, dar am regăsit ceva care m-a făcut să-mi recunosc bunicul: degetul arătător al mâinii stângi era în continuare cocârjat, iar unghiile arătătorului şi mijlociului – maronii, de la fumul de ţigară, strâns o viaţă-ntreagă.

Toate celelalte degete erau întinse perfect, numai arătătorul era ca un semn de întrebare culcat. Cum dracu’ rămăsese ăsta aşa? Nu putuseră să-l îndrepte când îi făcuseră baia aia caldă, care înmoaie articulaţiile morţilor? Cu vârful arătătorului meu, ferindu-mă să-l ating prea mult, am apăsat puţin pe el, încercând să-l îndrept. Nu era aşa de simplu, nu se lăsa cu una, cu două.

„Pipăie bine, să vezi că-i tare“, mi-am amintit atunci de îndemnul de altădată al bunicului. Mi-am depăşit repulsia şi am apăsat zdravăn, cu toată mâna. Degetul s-a îndreptat, dar, când am încetat să apăs, a revenit la poziţia iniţială. Am repetat operaţiunea, dar rezultatul a fost acelaşi. Şi iarăşi. Era ca un buton pe care apăsam şi revenea.

Dacă nu se întâmplă nimic, simţi nevoia să apeşi pe astfel de butoane de mai multe ori. Aşa făceam şi eu. Şi chiar nu se întâmpla nimic. Moartea era acolo, eu mă jucam cu butonul ei, iar asta nu mă afecta deloc. Statutul de supravieţuitor îţi dă un sentiment tonic, te face să te simţi de neatins.

La un moment dat mi-a trecut prin cap că degetul acela care se îndrepta şi se curba succesiv părea un deget care te cheamă şi mi s-a cam risipit curajul. Mai mult, a doua zi am auzit ceva care mi-a îngheţat sângele-n vine. Nişte mămăi vociferau cu mâna la gură şi dând din cap că de ce-l îngroapă lunea.

„Păi, ce-are?“, m-am băgat eu.

„Păi, maică, dacă-l îngropi lunea, mortul trage după el pă ăl dă l-a iubit ăl mai mult.“

Nu eram un tip superstiţios, cu atât mai puţin unul care să plece urechea la ce îndrugau nişte babe, dar chestia aia a sădit ceva în mine care m-a făcut să fiu urmărit toată ziua de angoasă. Apoi mi-a trecut şi am uitat.

Nu, nu eu am fost preferatul bunicului.

La vreo lună după înmormântare, Doru rămăsese acasă să aibă grijă de fiică-sa, dar, cum omul era foarte obosit, a aţipit pe canapeaua din sufragerie în timp ce o urmărea cum se juca pe covor cu nişte cuburi. Când s-a trezit, a văzut că fetiţa adormise şi ea pe jos. S-a dus buimac s-o ridice ca s-o ducă la patul ei, iar ea a deschis ochii şi i-a spus că vrea să facă nani. Copilul nu obişnuia să se culce la ora aia, dar Doru şi-a zis că i-o fi venit somnul văzându-l pe el. Seara, când s-a întors Dora de la serviciu, fata dormea deja de vreo şase ore. Au încercat s-o trezească, dar n-au putut cu niciun chip. Dormea mult prea adânc.

Au zis s-o mai lase puţin şi au venit amândoi în sufragerie. Aici, ochiul de vultur al Dorei, de gospodină obsedată de curăţenie, a zărit imediat o pastilă pe covor.

„Ce caută asta aici?“

Doru a ridicat din umeri. Femeia s-a încruntat puţin, căutând în minte, şi dintr-odată s-a panicat. A smucit sertarul de jos, din bibliotecă, unde rămăseseră nişte medicamente de la bunicul. Flacoanele erau goale.

Acum, Doru şi Dora au pe peretele din sufragerie o fotografie înrămată cu fiica lor în braţele bunicului.

Pe bibliotecă a stat mulţi ani un balon roşu, rămas acolo de la ziua fetiţei. În praful strâns acolo, s-a dezumflat încet-încet, până a ajuns ca un măr scofâlcit.

Cât e dintele în gura ta, ai mare grijă de el şi, dacă, de exemplu, s-ar ciobi, ai vedea în asta o adevărată dramă.

După ce ţi l-a scos dentistul însă, nu-l mai consideri al tău şi nu te mai interesează. Dintele se transformă din ceva care e parte din tine într-un obiect oarecare. Unul care poate fi la o adică şi distrus, că nu-ţi mai pasă.

Dacă ar exista suflet, aşa trebuie că ţi-ai privi şi corpul după moarte. În timpul vieţii ai mare grijă să nu păţească ceva. Îl speli, îi lucrezi muşchii, îl menţii sănătos şi nu concepi că la un moment dat o să putrezească. După moarte însă, gata, nu mai e al tău, trupul acela nu mai eşti tu! De-acum poate să putrezească liniştit!

Dacă visezi că-ţi cade un dinte, se zice că-ţi va muri cineva apropiat.

Prima dată m-am apropiat de moarte la înmormântările bunicilor mei.