Kazuo Ishiguro, Nocturnes. Five Stories of Music and Nightfall

Copyright © Kazuo Ishiguro, 2009

All rights reserved

© 2009, 2017 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7106-9

ISBN PDF: 978-973-46-7107-6

ISBN print: 978-973-46-7126-7

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Gustav Klimt (1862-1918), Muzica, 1895

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

KAZUO ISHIGURO s-a născut la Nagasaki în 1954 şi a imigrat în Marea Britanie în 1960. A debutat ca prozator la douăzeci şi opt de ani cu Amintirea palidă a munţilor, roman recompensat cu The Winifred Holtby Prize of the Royal Society of Literature şi tradus ulterior în treisprezece limbi. În 1986 i-a apărut al doilea roman, Un artist al lumii trecătoare, nominalizat în acelaşi an la Booker Prize, laureat al Whitbread Book of the Year Award şi tradus în paisprezece limbi. 1989 este pentru Ishiguro anul de vîrf al carierei, autorul obţinînd cu Rămăşiţele zilei rîvnitul Booker Prize. În 1995 Ishiguro a publicat Nemîngîiaţii (urmat de Pe cînd eram orfani, Să nu mă părăseşti şi Uriaşul îngropat). În acelaşi an Kazuo Ishiguro a primit distincţia Officer of the British Empire for Services to Literature şi în 1998 titlul de Chevalier de l’Ordre des Arts et des Lettres din partea statului francez. În 2017 Ishiguro primeşte Premiul Nobel pentru Literatură.

Pentru Deborah Rogers

Un baladist de altădată

În dimineaţa cînd l-am zărit pe Tony Gardner aşezat la o masă printre turişti, tocmai venea primăvara aici, în Veneţia. Abia se încheiase prima noastră săptămînă în aer liber, în piazza – o uşurare, vă rog să mă credeţi, după toate acele ore sufocante în care cîntaserăm înghesuiţi în partea din spate a cafenelei, deranjînd clienţii care voiau să urce scările. În dimineaţa aceea bătea destul de tare vîntul şi cortul nou-nouţ flutura în jurul nostru, însă ne simţeam cu toţii puţin mai vioi şi mai veseli şi cred că asta se simţea şi în muzica pe care o cîntam.

Of, uite cum vorbesc, de parcă aş fi unul dintre componenţii de bază ai unei trupe. Adevărul e că sînt unul dintre „ţigani“, cum ne spun ceilalţi muzicieni, unul dintre cei care se plimbă prin toată piazza, oferindu-şi serviciile oricăreia dintre cele trei orchestre de cafenea care se întîmplă să aibă nevoie de ele. Cel mai mult cînt chiar aici, la Caffè Lavena, însă nu e exclus ca, într-o după-amiază plină, să cînt cîteva melodii cu băieţii de la Quadri, să dau o tură pe la Florian, după care să traversez înapoi piaţa către Lavena. Mă înţeleg foarte bine cu toţi – ca şi cu chelnerii – şi, în orice alt oraş, la ora asta aş fi primit deja un angajament ferm. Însă în locul ăsta, atît de obsedat de tradiţie şi de trecut, totul e cu fundul în sus. Oriunde în altă parte, faptul că eşti chitarist ar fi un avantaj clar în favoarea ta. Însă aici? Chitară, auzi! Managerii cafenelelor încep să dea din colţ în colţ. E ceva prea modern, turiştilor n-o să le placă. Toamna trecută mi-am luat o chitară de jazz model retro, cu gaură de rezonanţă ovală, genul de chestie la care ar fi putut cînta Django Reinhardt, aşa că nu exista nici cea mai mică posibilitate să mă confunde cineva cu vreun cîntăreţ de rock-and-roll. Asta mi-a uşurat puţin viaţa, însă managerilor de cafenea tot nu le place. Adevărul e că, dacă eşti chitarist, poate să te cheme şi Joe Pass, că tot n-ai obţine un angajament ferm în piaţa asta.

Mai e apoi, fireşte, micul impediment legat de faptul că nu sînt italian, ca să nu mai zic veneţian. Acelaşi lucru se întîmplă şi cu cehul ăla solid, care cîntă la saxofon alto. Ceilalţi muzicieni ne plac, au nevoie de noi, însă oamenii locului nu ne prea înghit. Cîntă acolo şi taci din gură, asta spun întruna managerii cafenelelor. În felul ăsta, turiştii n-or să ştie că nu eşti italian. Dacă te-mbraci la costum, îţi pui ochelarii de soare, îţi piepteni părul pe spate, nimeni n-o să-şi dea seama, atîta timp cît nu te trezeşti vorbind.

Însă n-aş putea să spun că-mi merge rău. Toate trei orchestrele de cafenea, mai ales atunci cînd trebuie să cînte simultan în corturile lor rivale, au nevoie de o chitară – de nişte acorduri delicate, pline, însă amplificate, care să acopere duduiturile ce se aud din spate. Îmi imaginez că vă gîndiţi la faptul că trei orchestre ce cîntă în acelaşi timp în aceeaşi piaţă trebuie să facă un tărăboi de nedescris. Însă Piazza San Marco e suficient de mare ca să nu se incomodeze prea tare una pe cealaltă. Un turist care se plimbă prin piaţă va auzi o melodie estompîndu-se, în timp ce alta creşte uşor în intensitate, ca şi cum ar schimba frecvenţele la un radio. Ceea ce turiştii nu prea suportă e muzica clasică, toate acele versiuni instrumentale ale unor arii celebre. Bine, e vorba de Piazza San Marco, nu se aşteaptă să audă ultimele hituri pop. Însă şi-ar dori ca, măcar o dată la cîteva minute, să recunoască şi ei o melodie, poate un vechi cîntec al lui Julie Andrews sau coloana sonoră a nu ştiu cărui film ultracunoscut. Într-o zi din vara trecută, îmi amintesc, am trecut de la o orchestră la alta şi am cîntat Naşul de nouă ori într-o singură după-amiază.

Aşa cum am spus, era o dimineaţă de primăvară şi tocmai cîntam în faţa unei mulţimi destul de consistente de turişti, cînd l-am văzut pe Tony Gardner aşezat singur la o masă, cu o cafea în faţă, aproape drept înaintea noastră, la nici şase metri de cortul în care ne aflam. Întotdeauna vedem celebrităţi în piaţă şi nu facem prea mare caz de asta. Cel mult, la sfîrşitul unei melodii, şoptim încetişor unul către altul. Ia uite, e Warren Beatty. Ia uite, e Kissinger. Femeia aia e actriţa care a jucat în filmul despre tipii ăia care-şi schimbă feţele între ei. Ne-am obişnuit cu asta. La urma urmei, sîntem în Piazza San Marco. Însă a fost cu totul altceva cînd mi-am dat seama că bărbatul care stă în faţa mea e Tony Gardner. M-am inflamat tot.

Tony Gardner a fost cîntăreţul preferat al mamei mele. Acasă, pe vremea comunismului, era destul de greu să faci rost de asemenea discuri, însă mama avea aproape toate înregistrările lui. Odată, pe vremea cînd eram copil, am zgîriat unul dintre aceste discuri preţioase. Apartamentul era extrem de mic şi înghesuit, şi un băiat de vîrsta mea nu prea avea stare şi trebuia să se mai mişte şi el încoace şi-ncolo, mai ales în timpul lunilor reci de iarnă, cînd nu te puteai duce afară. Aşa că mă jucam jocul ăsta în care săream de pe canapeaua îngustă pe fotoliu şi, la un moment dat, n-am calculat bine distanţa şi am lovit pick-upul. Acul a traversat cu un scrijelit tot discul – era mult înainte de apariţia CD-urilor – şi mama a venit în fugă de la bucătărie şi a început să ţipe la mine. M-am simţit groaznic, nu doar din cauză că ţipa la mine, ci şi fiindcă ştiam că e unul dintre discurile lui Tony Gardner şi cît de mult înseamnă pentru ea. Şi mai ştiam că, de acum înainte, şi acesta va scoate mici pocnete în timp ce glasul melodios al lui Tony Gardner interpretează acele cîntece americane. Mulţi ani mai tîrziu, cînd lucram la Varşovia şi am început să aflu cum merg lucrurile pe piaţa neagră, i-am făcut cadou mamei discuri noi, care să-i înlocuiască toate albumele răsascultate ale lui Tony Gardner, inclusiv pe cel pe care i-l zgîriasem eu. Mi-a luat mai mult de trei ani, dar am reuşit să le adun, unul cîte unul, şi de fiecare dată cînd mă întorceam acasă îi mai duceam cadou un alt disc.

Aşa că înţelegeţi de ce m-am înfierbîntat atît de tare cînd l-am recunoscut, la nici şase metri de mine. La început, mai că nu mi-am putut crede ochilor, şi nu e exclus ca din acest motiv să fi greşit cînd şi cînd tempoul. Tony Gardner! Ce-ar fi spus oare scumpa mea mamă, dac-ar fi ştiut? De dragul ei, de dragul amintirii ei, trebuia neapărat să mă duc şi să-i zic ceva, indiferent dacă ceilalţi muzicieni aveau să rîdă şi să spună că mă port ca un băiat de serviciu.

Însă fireşte că nu puteam să mă năpustesc pur şi simplu asupra lui, dînd la o parte mesele şi scaunele din calea mea. Mai întîi trebuia să ne terminăm repriza de cîntat. A fost curată agonie, credeţi-mă, să cînt încă trei, patru melodii, şi în fiecare secundă să-mi sară inima din piept la gîndul că ar putea să se ridice efectiv şi să plece. Cu toate astea, el a rămas acolo, singur, cu ochii în cafeaua lui, amestecînd-o de parcă ar fi fost sincer nedumerit de licoarea pe care i-o pusese în faţă chelnerul. Arăta ca orice alt turist american, îmbrăcat în tricou polo bleu şi pantaloni largi, gri. Părul, foarte negru şi foarte lucios pe acele coperte de disc, era acum aproape alb, însă îl avea încă destul de bogat şi perfect aranjat, în acelaşi stil dintotdeauna. Cînd l-am zărit îşi ţinea ochelarii negri în mînă – mă îndoiesc că l-aş fi recunoscut altfel –, însă, în timp ce noi cîntam şi îl priveam, şi i-a pus la ochi, după care şi i-a dat din nou jos, pentru ca apoi să şi-i pună iar. Avea un aer preocupat şi am fost destul de dezamăgit de faptul că nu era mai deloc atent la muzica noastră.

Apoi repriza de cîntat s-a sfîrşit. M-am grăbit să ies din cort fără să le spun nimic celorlalţi, am pornit spre masa lui Tony Gardner, după care am avut un moment de panică, neştiind cum ar fi cel mai bine să-l abordez. Stăteam în picioare în spatele lui, însă un al şaselea simţ l-a făcut să se întoarcă şi să ridice privirea către mine – cred că era obişnuinţa atîtor zeci de ani în care fusese asaltat de fani – şi, nici nu ştiu bine cum, m-am trezit prezentîndu-mă, explicîndu-i cît de mult îl apreciez, cum am cîntat şi eu în trupa pe care tocmai a ascultat-o, cum mama a fost o mare admiratoare a lui, toate dintr-o singură suflare. M-a ascultat cu o expresie de gravitate întipărită pe chip, încuviinţînd la fiecare cîteva secunde, de parcă ar fi fost medicul meu. Am continuat să vorbesc, în vreme ce el se mulţumea să spună doar, din cînd în cînd: „Chiar aşa?“. După un timp, am fost de părere că ar cam fi momentul să las omul în pace şi tocmai dădeam să plec, cînd el a zis:

— Deci vii dintr-o ţară comunistă. Cred că nu v-a fost deloc uşor.

— Ce-a fost, a fost, am ridicat vesel din umeri. Acum sîntem o ţară liberă. O democraţie.

— Mă bucur să aud asta. Şi zici că ai cîntat şi tu în formaţia de adineaori. Ia un loc. Vrei o cafea?

I-am spus că nu vreau să-l deranjez, însă în glasul domnului Gardner am simţit acum o amabilitate în care pătrundea o abia sesizabilă notă de insistenţă.

— Nu, nu, ia loc. Spuneai că mamei tale îi plăceau discurile mele.

Aşa că m-am aşezat şi i-am povestit şi alte lucruri. Despre mama mea, despre apartamentul nostru, despre discurile de pe piaţa neagră. Şi, deşi nu-mi mai aminteam cum se numeau respectivele albume, am început să-i descriu imaginile de pe coperte, aşa cum mi le aminteam, iar el ridica de fiecare dată un deget în aer şi zicea ceva de genul: „A, ăsta era în mod sigur Inimitabilul. Inimitabilul Tony Gardner“. Cred că amîndurora ne făcea mare plăcere acest joc, însă la un moment dat am observat că domnul Gardner priveşte undeva peste capul meu şi, în secunda în care m-am întors, am văzut că de masa noastră se apropia o femeie.

Era una dintre acele americance cu aer de mari doamne, care sînt atît de rasate, au părul, hainele şi silueta atît de fără cusur, încît nu-ţi dai seama că nu mai sînt chiar tinere decît atunci cînd le vezi de aproape. De la distanţă, aş fi putut s-o iau drept un model coborît de pe coperta lucioasă a vreunei reviste de modă. Însă atunci cînd s-a aşezat lîngă domnul Gardner şi şi-a ridicat ochelarii întunecaţi pe creştet, mi-am dat seama că trebuie să aibă cel puţin cincizeci de ani, poate chiar mai mult. Domnul Gardner mi-a spus:

— Ea e Lindy, soţia mea.

Doamna Gardner m-a gratulat cu un surîs destul de forţat, după care i-a spus soţului ei:

— Şi dînsul cine este? Văd că ţi-ai făcut un prieten.

— Aşa e, draga mea. Tocmai aveam o discuţie cît se poate de plăcută cu... Îmi pare rău, prietene, nu ştiu cum te cheamă.

— Jan, am spus repede. Însă prietenii mei îmi spun Janeck.

Lindy Gardner a zis:

— Vrei să spui că porecla ta e mai lungă decît numele real? Cum vine asta?

— Nu te lua de băiat, draga mea.

— Dar nu mă iau deloc de el.

— Nu-ţi bate joc de numele omului, draga mea. Te rog frumos.

Lindy Gardner s-a întors spre mine cu o expresie oarecum neajutorată.

— Ştii cumva la ce se referă? Te-am jignit în vreun fel?

— Nu, nu, am spus, cîtuşi de puţin, doamnă Gardner.

— Mereu îmi spune că mă port urît cu publicul. Însă eu nu mă iau niciodată de nimeni. Ai avut cumva impresia că m-am luat de tine adineaori? Apoi s-a întors către domnul Gardner: Vorbesc cît pot eu de firesc cu publicul, scumpul meu. E felul meu de-a mă purta. Şi nu mă iau niciodată de nimeni.

— Bine, draga mea, a spus domnul Gardner, hai să nu facem un capăt de ţară din asta. În orice caz, tînărul de aici nu este ceea ce ai putea numi publicul meu.

— A, nu? Atunci cine e? Un nepot pierdut şi regăsit?

— Vezi că iar te ia gura pe dinainte, draga mea. Acest tînăr e un coleg. Un muzician, un profesionist. Şi tocmai a cîntat pentru noi toţi.

A arătat cu un gest larg în direcţia cortului.

— Am înţeles! Lindy Gardner s-a întors din nou către mine. Ai cîntat adineaori? Să ştii că mi-a plăcut. Tu ai fost la acordeon, corect? Foarte frumos!

— Vă mulţumesc foarte mult. Sincer să fiu, eu sînt chitaristul.

— Chitaristul? Glumeşti. M-am uitat cu atenţie la tine, chiar acum cîteva clipe. Stăteai acolo, chiar lîngă tipul de la contrabas, şi cîntai atît de frumos la acordeonul tău.

— Îmi cer scuze, însă la acordeon se afla Carlo. Un tip solid şi chel...

— Eşti sigur? Nu-ţi baţi joc de mine?

— Draga mea, te-am rugat doar. Nu fi nepoliticoasă cu omul.

N-aş putea spune c-a ţipat la ea, însă glasul îi devenise brusc aspru şi furios, după care s-a lăsat o tăcere ciudată. Aceasta a fost spulberată chiar de domnul Gardner, care a spus cu blîndeţe:

— Îmi pare rău, draga mea. N-am vrut să mă răţoiesc aşa la tine.

A întins braţul şi a luat-o de mînă. Mă aşteptam ca ea să şi-o retragă, însă şi-a schimbat poziţia pe scaun în aşa fel încît să fie mai aproape de el şi şi-a aşezat palma liberă deasupra celor împreunate. Au stat aşa cîteva clipe, domnul Gardner cu capul plecat, iar soţia sa privind în gol peste umărul lui, dincolo de piaţă, către Basilica din apropiere, chiar dacă ochii ei păreau să nu observe de fapt nimic. Preţ de cîteva clipe, a fost ca şi cum ar fi uitat complet nu doar de mine, care stăteam lîngă ei, ci şi de toţi oamenii din piazza. Apoi ea a spus, aproape şoptind:

— Nu-i nimic, scumpule. A fost vina mea. Din cauza mea te-ai supărat.

Au mai rămas aşa o vreme, cu mîinile împreunate. Apoi ea a oftat, i-a dat drumul domnului Gardner şi m-a privit. Mă privise şi înainte, însă de data asta o făcea cu totul altfel. De data asta îi simţeam din plin farmecul. Era ca şi cum ar fi avut un soi de indicator intern de graţie, cu gradaţii de la zero la zece, şi în acel moment, pentru mine special, îl făcuse să urce brusc la şase sau la şapte, însă îi simţeam din plin prezenţa învăluitoare şi, dacă mi-ar fi cerut să fac ceva pentru ea – dacă, de pildă, mi-ar fi cerut să traversez piaţa şi să-i cumpăr nişte flori –, aş fi făcut-o bucuros.

— Janeck, a zis. Aşa te cheamă, da? Îmi pare rău, Janeck. Tony are dreptate. Nu se cădea să-ţi vorbesc aşa cum ţi-am vorbit.

— Vă rog, doamnă Gardner, nu vă faceţi probleme...

— Şi v-am întrerupt şi conversaţia. Pun pariu că discutaţi de-ale voastre, de-ale muzicienilor. Ştiţi ceva? Vă las să vă continuaţi discuţia.

— Nu e nevoie să pleci, draga mea, a spus domnul Gardner.

— A, ba da, scumpul meu. Pur şi simplu mor de curiozitate să văd ce e nou la Prada. Am venit doar să-ţi spun că o să dureze mai mult decît am crezut.

— Bine, draga mea. Tony Gardner şi-a îndreptat spatele pentru prima oară şi a tras adînc aer în piept. Stai cît ai chef, cît îţi face plăcere.

— O să mă simt minunat în magazinul acela. Aşa că, domnii mei, vă las şi vă urez conversaţie plăcută. S-a ridicat în picioare şi m-a atins pe umăr. Ai grijă de tine, Janeck.

Am privit-o amîndoi îndepărtîndu-se, apoi domnul Gardner a vrut să ştie cum e să fii muzician în Veneţia şi mi-a cerut detalii despre orchestra Quadri, care tocmai începuse să cînte. Nu părea să fie prea atent la răspunsurile mele şi tocmai eram pe punctul de a mă scuza şi de a mă retrage, cînd mi-a spus brusc:

— Vreau să-ţi fac o propunere, prietene. Lasă-mă întîi să-ţi spun despre ce este vorba şi, dacă nu eşti de acord, poţi să refuzi. S-a aplecat în faţă şi a coborît glasul. Vrei să-ţi spun ceva? Prima dată am venit cu Lindy la Veneţia în luna noastră de miere. În urmă cu douăzeci şi şapte de ani. Şi, în ciuda tuturor amintirilor noastre atît de plăcute legate de acest loc, nu ne-am întors aici niciodată, cel puţin nu împreună. Aşa că, atunci cînd ne-am planificat această călătorie, această excursie specială, ne-am spus că trebuie neapărat să petrecem cîteva zile în Veneţia.

— Vă serbaţi aniversarea, domnule Gardner?

— Aniversarea?

M-a privit nedumerit.

— Îmi pare rău, am spus. Aşa am crezut, fiindcă aţi zis că e o excursie specială pentru amîndoi.

El a continuat să mă privească mirat, după care a izbucnit în rîs, un rîs puternic, asurzitor, şi mi-am amintit brusc de melodia pe care o asculta mama tot timpul, pe la mijlocul căreia se află un pasaj vorbit, ceva despre faptul că nu-i pasă că o anume femeie l-a părăsit, şi unde rîde cu aceleaşi hohote sardonice. Acum, acelaşi rîs răsuna în toată piaţa. Apoi domnul Gardner a zis:

— Aniversarea? Nu, nu, nu e aniversarea noastră. Însă ceea ce-ţi propun eu nu e chiar aşa departe de ceea ce crezi. Fiindcă vreau să fac ceva foarte romantic. Vreau să-i cînt o serenadă. La propriu, în stil veneţian. Aici intervii tu. Tu eşti cu chitara, eu cu vocea. Ne aflăm în gondolă, trecem pe sub fereastra ei, eu îi cînt. Am închiriat un palazzo destul de aproape de aici. Fereastra de la dormitor dă înspre canal. Cînd se lasă noaptea, e absolut perfect. Felinarele de pe ziduri luminează exact atît cît trebuie. Tu şi cu mine într-o gondolă, ea vine la fereastră. Toate melodiile ei preferate. Nu e nevoie să dureze cine ştie cît, serile sînt încă destul de răcoroase aici. Doar trei sau patru melodii, cam asta aş vrea. O să am grijă să fii recompensat aşa cum trebuie. Ce zici?

— Domnule Gardner, aş fi absolut onorat. Aşa cum v-am spus, aţi fost o persoană foarte importantă în viaţa mea. Şi cînd anume aţi dori să facem asta?

— Dacă nu plouă, de ce nu chiar diseară? Pe la opt jumate? De obicei luăm cina destul de devreme, aşa că la ora aia am terminat de mult. Găsesc eu o scuză, ies din apartament şi vin să mă întîlnesc cu tine. Gondola va fi deja antamată, ne întoarcem cu ea şi ne oprim la fereastră. O să fie perfect. Ce zici?

Vă imaginaţi, probabil: era ca şi cum mi s-ar fi împlinit un vis. Şi, în afară de asta, mi se părea o idee atît de adorabilă, cuplul ăsta – el la şaizeci de ani, ea la cincizeci – care se purta ca şi cum ar fi fost doi adolescenţi îndrăgostiţi. Atît de adorabilă, de fapt, încît parcă aproape uitasem scena dintre ei la care tocmai asistasem. Vreau să spun că, în ciuda cuvintelor lui, în adîncul sufletului ştiam că lucrurile nu aveau să fie chiar atît de simple cum voia el să le facă să pară.

În următoarele cîteva minute domnul Gardner şi cu mine am stat amîndoi şi am discutat toate detaliile – ce cîntece voia, în ce cheie le prefera, genul acesta de lucruri. Apoi a venit timpul să mă întorc la cort şi la următoarea repriză muzicală, aşa că m-am ridicat, i-am strîns mîna şi i-am spus că poate conta pe mine sută la sută pentru seara aceea.

Străzile erau întunecate şi tăcute cînd m-am dus să mă întîlnesc cu domnul Gardner în noaptea aceea. Pe atunci, mă rătăceam ori de cîte ori mă îndepărtam prea tare de Piazza San Marco, aşa că, deşi avusesem grijă să plec din vreme şi deşi cunoşteam micul pod unde îmi propusese domnul Gardner să ne întîlnim, tot am întîrziat cîteva minute.

Stătea chiar sub un felinar, era îmbrăcat într-un costum negru şifonat şi avea cămaşa deschisă pînă la al treilea sau al patrulea nasture, aşa că i se vedea părul de pe piept. Cînd mi-am cerut scuze pentru întîrziere, a zis:

— Ce mai contează cîteva minute? Lindy şi cu mine sîntem căsătoriţi de douăzeci şi şapte de ani. Ce mai contează cîteva minute?

Nu era nervos, însă părea să fie într-o dispoziţie gravă, solemnă – prin urmare, cîtuşi de puţin romantică. În spatele lui se afla gondola, care se legăna încetişor pe apă, şi am văzut că gondolier îi era Vittorio, un ins nu tocmai pe gustul meu. Pe faţă, Vittorio e mereu prietenos, însă ştiu – o ştiam încă de atunci – că împrăştie în jur tot soiul de baliverne, numai şi numai porcării despre cei ca mine, pe care îi numeşte „străinii din noile ţări“. De asta, atunci cînd m-a salutat în seara aceea ca pe un frate, m-am mulţumit să-mi înclin capul şi am aşteptat în tăcere să-l ajute pe domnul Gardner să se suie în gondolă. Apoi i-am întins chitara mea – îmi adusesem chitara spaniolă, nu pe cea cu gaură de rezonanţă ovală – şi m-am urcat şi eu.

Domnul Gardner îşi tot schimba poziţia în partea din faţă a bărcii şi, la un moment dat, cînd a vrut să se aşeze, s-a trîntit atît de tare că era să ne răsturnăm. Însă el n-a părut să remarce şi, în timp ce gondola se îndepărta de mal, a continuat să fixeze absent apa.

Am plutit cîteva minute în tăcere, pe lîngă clădiri întunecate şi pe sub poduri joase. Apoi s-a trezit parcă din reveria aceea adîncă şi a zis:

— Ascultă, prietene. Ştiu că am stabilit deja ce vom cînta în seara asta. Însă m-am tot gîndit. Lindy e înnebunită după melodia aia, By the Time I Get to Phoenix. Am înregistrat-o odată, în urmă cu mult timp.

— Nici o problemă, domnule Gardner. Mama zicea mereu că versiunea dumneavoastră e mai bună decît a lui Sinatra. Sau despre cealaltă, foarte cunoscută, a lui Glenn Campbell.

Domnul Gardner a încuviinţat, după care un timp nu i-am mai putut vedea faţa. Strigătul de gondolier al lui Vittorio a reverberat în jurul zidurilor, înainte ca acesta să cîrmească barca şi să ia colţul.

— I-o cîntam foarte des, a spus domnul Gardner. Ştii, cred că i-ar plăcea s-o audă în seara asta. Îţi aminteşti partea instrumentală?

În momentul acela chitara mea era de mult scoasă din cutie, aşa că am cîntat cîteva măsuri ale piesei.

— Urcă puţin, a zis. Urcă pînă la mi bemol. Aşa o cîntam pe album.

Prin urmare, aceasta este cheia în care am cîntat şi, după ce s-a scurs aproape o strofă întreagă, domnul Gardner a început să cînte, foarte încet, aproape şoptit, de parcă abia îşi mai amintea cuvintele. Însă vocea lui rezona perfect pe acel canal liniştit. Adevărul e că suna cît se poate de frumos. Şi, preţ de o clipă, m-am simţit din nou copil şi parcă mă aflam din nou în vechiul meu apartament, întins pe covor, în timp ce mama stătea pe canapea, sfîrşită sau poate cu inima sfîşiată, în timp ce discul lui Tony Gardner se învîrtea în pick-upul din colţul camerei.

Domnul Gardner s-a oprit brusc şi a zis:

— OK. Începem cu Phoenix, în mi bemol. După asta, poate continuăm cu I Fall in Love Too Easily, aşa cum am stabilit. Şi terminăm cu One for My Baby. O să fie de ajuns. N-o să asculte mai mult de atît.

Pe urmă a căzut din nou pe gînduri şi am plutit mai departe în beznă, învăluiţi în plescăitul uşor al vîslei lui Vittorio.

— Domnule Gardner, am spus într-un sfîrşit, sper să nu vă supăraţi că vă întreb. Dar doamna Gardner se aşteaptă cumva la acest recital? Sau o să fie o surpriză minunată?

El a oftat din rărunchi, după care a spus:

— Cred c-ar trebui să trecem această acţiune în categoria surpriză minunată. Apoi a adăugat: Dumnezeu ştie cum o să reacţioneze. Poate nici n-o să ajungem pînă la One for My Baby.

Vittorio a dat un alt colţ şi deodată s-au auzit rîsete şi muzică şi am plutit pe lîngă un restaurant imens, puternic luminat. Părea că fiecare masă e ocupată, chelnerii se agitau în toate direcţiile, iar clienţii păreau foarte fericiţi, în ciuda faptului că nu putea să fie chiar atît de cald pe marginea canalului în acea perioadă a anului. După liniştea şi întunericul prin care plutiserăm pînă atunci, priveliştea acestui restaurant ne-a tulburat oarecum. Ne-am simţit de parcă noi am fi fost cei care stăteau pe loc şi priveau de pe chei această ambarcaţiune luxoasă, pe care petrecerea era în toi, alunecînd pe alături. Am observat că mai multe chipuri se uitau în direcţia noastră, însă nimeni nu ne-a acordat nici o atenţie. Apoi restaurantul a rămas în urmă, iar eu am zis:

— E amuzant. Vă daţi seama ce-ar face turiştii ăştia, dacă şi-ar da seama că tocmai a trecut pe lîngă ei o gondolă în care se afla legendarul Tony Gardner?

Vittorio, care nu prea pricepe engleza, a prins din zbor ideea şi a rîs scurt. Însă domnul Gardner n-a spus nimic mult timp. Ne aflam iar în beznă şi traversam un canal îngust, trecînd pe lîngă uşi slab luminate, cînd el a zis:

— Dragă prietene, vii dintr-o ţară comunistă. De-asta nu-ţi dai seama exact cum funcţionează de fapt lucrurile aici.

— Domnule Gardner, i-am spus, ţara mea nu mai e comunistă. Acum sîntem un popor liber.

— Îmi cer scuze. N-am vrut să-ţi denigrez naţiunea. Sînteţi un popor curajos. Sper să vă cîştigaţi pacea şi prosperitatea. Însă ceea ce vreau eu să-ţi spun, dragă prietene, ceea ce am vrut să spun este că, venind de unde vii, e absolut firesc să nu înţelegi încă anumite lucruri. Aşa cum, nu mă îndoiesc, există multe lucruri pe care eu nu le-aş putea înţelege în ţara ta.

— Cred că aveţi dreptate, domnule Gardner.

— Oamenii ăştia pe lîngă care am trecut. Dacă te-ai fi dus la ei şi le-ai fi spus: „Hei, şi-l mai aminteşte vreunul dintre voi pe Tony Gardner?“, atunci poate că unii, poate chiar cei mai mulţi dintre ei ar fi zis da. Cine ştie? Însă, trecînd aşa cum am trecut pe lîngă ei, chiar dacă m-ar fi recunoscut, crezi că ar fi leşinat vreunul dintre ei de emoţie? Nu prea cred. Nu şi-ar fi lăsat jos furculiţele, nu şi-ar fi întrerupt convorbirile intime, purtate la lumina lumînărilor. Şi de ce-ar fi făcut-o? Nu sînt decît un cîntăreţ de balade de acum o mie de ani.

— Nu pot să cred aşa ceva, domnule Gardner. Dumneavoastră sînteţi un clasic. Sînteţi ca Sinatra sau Dean Martin. Unii solişti nu se demodează niciodată. Nu sînt ca starurile astea pop.

— Eşti foarte amabil că spui asta, prietene. Ştiu că ai cele mai bune intenţii. Însă azi, mai mult ca niciodată, nu e deloc momentul să-ţi baţi joc de mine.

Tocmai voiam să protestez, însă ceva din atitudinea lui mi-a spus c-ar fi bine să las cu totul baltă acest subiect. Aşa că am continuat să plutim, fără ca nimeni să mai spună nimic. Adevărul e că tocmai începeam să mă întreb în ce m-am băgat şi ce era toată treaba asta cu serenada. La urma urmei, oamenii ăştia erau americani. Nu era exclus, de pildă, ca atunci cînd domnul Gardner începea să cînte, doamna Gardner să vină la fereastră cu puşca şi să tragă în noi.

Poate că gîndurile lui Vittorio se îndreptau în aceeaşi direcţie, fiindcă, în timp ce treceam pe sub un felinar aflat pe un zid, mi-a aruncat o privire care parcă zicea: „Cam ciudat tipu’ ăsta, nu-i aşa, amico?“. Însă nu i-am răspuns. Nu aveam de gînd să mă coalizez cu persoane de teapa lui împotriva domnului Gardner. După Vittorio, străinii de genul meu nu fac altceva toată ziua decît să jefuiască turiştii, să arunce gunoaie în canale, în general să le distrugă tot nenorocitul lor de oraş. În unele zile, dacă e în toane proaste, ne face de-a dreptul hoţi – ba chiar şi violatori. L-am întrebat odată în faţă dacă e adevărat că împrăştie în jur asemenea baliverne şi mi s-a jurat că nu, că tot ce am auzit sînt numai minciuni sfruntate. Cum să fie xenofob tocmai el, care are o mătuşă evreică, pe care o adoră ca pe o mamă? Însă, într-o după-amiază, avînd puţin timp liber între cîntări, stăteam aplecat peste un pod din Dorsoduro, şi pe sub el a trecut o gondolă. În ea se aflau trei turişti, iar Vittorio stătea în picioare lîngă vîslă, strigînd în gura mare ca să-l audă toată lumea exact aceleaşi porcării. Aşa că poate să se uite în ochii mei cît vrea, el şi cu mine n-o să fim niciodată amici.

— Să-ţi spun un mic secret, a zis brusc domnul Gardner. Un mic secret despre arta interpretativă. Ca de la un profesionist la altul. E destul de simplu. Trebuie să ştii doar un singur lucru, nu are nici o importanţă care anume, dar trebuie să ştii doar un singur lucru despre publicul tău. Ceva care, în mintea ta, distinge acel public de cel pentru care ai cîntat în noaptea de dinainte. Să zicem că te afli în Milwaukee. Trebuie să te întrebi: ce are diferit, ce are special publicul din Milwaukee? Ce-l diferenţiază de publicul din Madison? Chiar dacă nu-ţi vine nimic în minte, trebuie să tot încerci pînă găseşti. Milwaukee, Milwaukee. În Milwaukee sînt cotlete de porc foarte bune. E un lucru care o să te ajute, de la gîndul ăsta trebuie să pleci atunci cînd pui piciorul pe scenă. Nu e nevoie să le spui lor nici un cuvînt despre asta, e suficient să n-o uiţi în timp ce le cînţi. Oamenii ăştia din faţa ta sînt cei care mănîncă poate cele mai bune cotlete de porc. Au standarde foarte ridicate atunci cînd vine vorba despre cotletele de porc. Înţelegi ce spun? În felul ăsta, publicul devine cineva pe care-l cunoşti, cineva căruia îi poţi cînta. Poftim, acum ştii care e secretul meu. Ca de la un profesionist la altul.

— Ce să zic, vă mulţumesc, domnule Gardner. Nu m-am gîndit niciodată aşa. O să ţin minte lucrul ăsta, mai ales că l-am aflat de la cineva ca dumneavoastră.

— Deci, în seara asta, a continuat el, o să cîntăm pentru Lindy. Lindy e publicul. Aşa că am să-ţi spun ceva despre ea. Vrei să-ţi povestesc despre Lindy?

— Sigur că da, domnule Gardner, am zis. Mi-ar plăcea foarte mult să aflu cîte ceva despre ea.