Elif Shafak, The Flea Palace

Copyright © Elif Shafak 2004, 2005

All rights reserved

© 2014, 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8278-2

ISBN PDF: 978-973-46-8279-9

ISBN print: 978-973-46-6922-6

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă : © mayamaya/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ELIF SHAFAK este una dintre cele mai premiate romanciere contemporane şi cele mai citite scriitoare din Turcia. De asemenea, este comentator politic şi susţine discursuri publice inspiraţionale. Scrie în turcă şi în engleză, a publicat 15 cărţi, dintre care 10 romane, cele mai cunoscute fiind Bastarda Istanbulului şi Cele patruzeci de legi ale iubirii. În Marea Britanie, cărţile îi sunt publicate de Penguin Books, iar drepturile sale internaţionale sunt gestionate de Curtis Brown. Elif Shafak ţine discursuri pentru TED Global, este membră a Weforum Global Agenda Council on Creative Economy din Davos şi membră fondatoare a Consiliului European pentru Afaceri Externe şi Relaţii Internaţionale. În 2010 a primit de la guvernul francez distincţia l’Ordre des Arts et des Lettres. A publicat articole în reviste şi ziare importante din lumea întreagă, printre care se numără The Financial Times, The Guardian, The New York Times, The Wall Street Journal, Der Spiegel şi la Repubblica. A predat la mai multe universităţi din Turcia, Marea Britanie şi SUA. Are o licenţă în relaţii internaţionale, un master în studii de gen şi un doctorat în ştiinţe politice. Este cunoscută ca apărătoare a drepturilor femeii, minorităţilor şi comunităţii LGBT. Ca susţinător de discursuri, Elif Shafak este reprezentată de London Speaker Bureau, Chartwell Speakers şi Penguin Speakers Bureau. Cărţile sale s-au aflat pe lista mai multor premii prestigioase, printre care Orange Prize, MAN Asian Prize, Baileys Prize şi IMPAC Dublin Award şi printre finalişti la Independent Foreign Fiction Prize şi RSL Ondaatje Prize. Elif Shafak a fost membră în juriul Foreign Fiction Prize (2013), Sunday Times Short Story Award (2014, 2015), 10th Women of the Future Awards (2015), FT/Oppenheimer Funds Emerging Voices Awards (2015, 2016), Baileys Women’s Prize for Fiction (2016) şi Man Booker International Prize (2017). Trăieşte în Londra şi poate fi contactată accesând www.elifshafak.com şi Twitter @Elif_Safak.

Locatarii Palatului Bomboană

Apartamentul 1: Musa, Meryem şi Muhammet

Apartamentul 2: Sidar şi Gaba

Apartamentul 3: coaforii Cemal şi Celal

Apartamentul 4: Fiii-cei-iuţi-din-fire

Apartamentul 5: Hadji Hadji, fiul, nora şi nepoţii lui

Apartamentul 6: Metin Chetinceviz şi SoţiaLuiNadia

Apartamentul 7: eu

Apartamentul 8: Amanta Tristă

Apartamentul 9: Tijen Igienă şi Su

Apartamentul 10: madam Auntie

Lumea susţine că am o minte fantezistă – probabil felul cel mai plin de tact de-a spune: „Vorbeşti aiurea!“. S-ar putea să aibă dreptate. De câte ori mă simt neliniştit şi mă poticnesc în cuvinte, mi-e groază de privirile sfredelitoare ale oamenilor şi pretind că nu mi-ar fi, mă prezint cuiva străin şi mă prefac că nu-mi dau seama cât de înstrăinat sunt de mine însumi, de câte ori mă îndurerează trecutul şi-mi vine greu să recunosc că nici viitorul n-o să arate mai bine sau nu reuşesc să mă împac fie cu „unde“, fie cu „cine“ sunt, în fiecare dintre toate aceste momente ce se repetă mult prea des ştiu că mă port absurd. Dar absurdul e la fel de departe de minciună ca şi adevărul. Minciuna întoarce adevărul pe dos. Cât despre absurd, el sudează atât de tare minciuna de adevăr, încât le face pe amândouă de nedesluşit. Deşi chestia asta pare complicată, în realitate e foarte simplă. Atât de simplă, că poate fi exprimată printr-o singură linie.

Să zicem că adevărul e o linie orizontală.

_____________________

Atunci ceea ce numim „minciună“ devine o linie verticală:

|
|
|
|
|
|
|

Cât despre absurd, iată cum arată:

Cu o traiectorie fără sfârşit sau început, cercul nu recunoaşte nici un fel de axă orizontală sau verticală.

Poţi să intri în cerc de oriunde vrei, atâta vreme cât nu confunzi acel punct cu un început. Nici puncte de pornire, nici praguri, nici sfârşituri. În orice clipă sau cu orice întâmplare aparte aş face prima mutare, o să existe mereu un timp ce precede acest început al meu – mereu un trecut înaintea fiecărui trecut şi, prin urmare, nici un punct de pornire veritabil.

N-am văzut-o cu ochii mei, însă am auzit de la cineva care ştie multe că pe vremuri, când tomberoanele de gunoi din Istanbul aveau capace din aluminiu cenuşiu, exista un joc pe care băieţii şi fetele de prin partea locului îl jucau împreună. Trebuia să participe un anumit număr de jucători: destul de puţini ca să nu se înghesuie, destul de mulţi ca să se distreze, exact numărul potrivit şi întotdeauna unul par.

Prima oară în „Jocul gunoiului“ venea întrebarea „Când?“. Pentru răspuns, capacul rotund era împărţit cu creta în patru segmente, fiecare având înăuntru un cuvânt diferit, ce corespundea fiecărei direcţii: „Acum–Mâine–Curând–Niciodată“. Capacul era apoi învârtit de mânerul din mijloc cât mai repede cu putinţă şi, înainte s-apuce să încetinească, cel căruia îi venea rândul îl oprea, atingându-l cu un singur deget. Acelaşi lucru îl repetau, unul câte unul, toţi jucătorii, astfel încât fiecare să-şi dea seama de care perioadă se apropia cel mai mult. La a doua rundă, erau notate patru lucruri diferite ca posibile răspunsuri la întrebarea „Cui?“: „Mie–Iubitului–Celui mai bun prieten–Tuturor“. Capacul era învârtit din nou şi jucătorii întindeau iar mâinile ca să-i oprească rotirea frenetică. Cea de-a treia rundă trebuia să găsească un răspuns la întrebarea „Ce?“. Patru cuvinte cu noroc şi patru cuvinte cu ghinion erau scrise în cele opt spaţii rămase, întotdeauna egale ca număr, pentru a adăuga un strop de corectitudine capriciilor sorţii: „Iubire–Căsătorie–Fericire–Bogăţie–Boală–Despărţire–Accident–Moarte“. Capacul era învârtit încă o dată, de-acum cu soluţiile conturându-se, astfel încât jucătorii să primească în sfârşit mult aşteptatul răspuns la întrebarea „Ce-o să se întâmple, cui şi când?“: „Mie–Bogăţie–Curând“, „Iubitului–Fericire–Mâine“, „Celui mai bun prieten–Căsătorie–Acum“ sau „Tuturor–Despărţire–Niciodată“…

Să începi să depeni firul naraţiunii nu e greu. Aş putea folosi şi eu logica din „Jocul gunoiului“, cu câteva adaptări pe ici, pe colo. Mai întâi trebuie să găseşti perioada naraţiunii: „Ieri–Azi–Mâine–Nelimitat“. Apoi ar trebui desemnate locurile: „De unde am venit–Unde stau acum–Unde mă îndrept–Niciunde“. Pe urmă va fi rândul jucătorului să desemneze subiectul acţiunii: „Eu–Unul dintre noi–Toţi–Nici unul dintre noi“. În sfârşit, fără a tulbura echilibrul de patru la patru, trebuie să înşirui rezultatele posibile. Astfel, dacă învârt un capac de tomberon imaginar de patru ori la rând, ar trebui să fiu în stare să construiesc o frază decentă. Mai ai oare nevoie de altceva decât de o frază decentă ca să începi o poveste care oricum n-are început?

„În primăvara anului 2002, la Istanbul, unul dintre noi a murit înainte de vreme şi linia s-a închis într-un cerc complet.“

*

Miercuri, 1 mai 2002, la ora 12.20, o dubiţă albă – care avea mare nevoie să fie spălată şi era decorată cu imaginea unui şobolan uriaş, cu dinţi ascuţiţi ca nişte ace, pe o parte şi cea a unui păianjen păros enorm pe cealaltă –, neobservând barierele din faţă, s-a pomenit în mijlocul unei mulţimi de două mii două sute de oameni. Dintre aceştia, cinci sute se aflau acolo pentru a sărbători Ziua Muncii, o mie trei sute erau poliţişti care aveau ordin să-i împiedice, alţi câţiva erau funcţionari oficiali care veniseră acolo ca să marcheze această sărbătoare de primăvară punând coroane de flori la statuia lui Atatürk, iar restul erau copii de şcoală primară, aduşi să umple spaţiile goale, şi fluturau steagurile Turciei ce le fuseseră distribuite. Copiii aproape că făcuseră urticarie stând în soare ore în şir şi ascultând bâzâitul cuvântărilor triste. Întâmplător, mare parte dintre ei învăţaseră abia de curând să scrie şi să citească şi, însufleţiţi de acest avânt, strigau întruna silabele fiecărui cuvânt scris pe care îl zăreau în jur. Când dubiţa cu şobolanul şi păianjenul s-a năpustit în mulţime, aceşti copii au fost singurii care au strigat în cor: „SER-VI-CIUL DE COM-BA-TE-RE A DĂ-U-NĂ-TO-RI-LOR CUR-CU-BE-UL. Su-na-ţi-ne-Şi-Îi-Dis-tru-gem-Pen-tru-Dum-nea-voas-tră“.

Şoferul dubiţei, un bărbat roşcovan, cu urechi clăpăuge, aer caraghios şi mutră de bebeluş, cu trăsături atât de exagerate, încât abia dacă păreau reale, s-a pierdut cu firea în faţa acestui asalt. Trăgând de volan în direcţia opusă, pentru a scăpa de furia copiilor, s-a trezit în mijlocul unui cerc de demonstranţi extrem de agitaţi, înconjuraţi de un cerc exterior de poliţişti şi mai agitaţi. În cele câteva minute în care a rămas nemişcat, ca paralizat, şoferul a fost, pe rând, huiduit cu voioşie sau lovit cu pietre de demonstranţi înfuriaţi, care împărtăşeau aceeaşi ideologie, deşi – aparent – o interpretau diferit. Faptul că a virat, într-un gest disperat, spre cealaltă jumătate a cercului nu l-a ajutat decât să fie oprit din nou, de data asta de poliţişti. Ar fi fost mai mult ca sigur arestat pe loc – iar lucrurile ar fi luat, probabil, o întorsătură mult mai proastă şi pentru ceilalţi – dacă poliţiştii nu s-ar fi năpustit chiar în acel moment către un grup micuţ şi violent, hotărât să înceapă marşul imediat. Când a reuşit în sfârşit să iasă din piaţa zgomotoasă, şoferul dubiţei era leoarcă de sudoare. Numele lui era Nedreptate Turcpur. Lucra în domeniul combaterii dăunătorilor de aproape treizeci şi trei de ani şi nu-şi urâse niciodată slujba cu atâta înfocare ca în ziua aceea.

Pentru a nu intra iar în bucluc, a evitat scurtăturile şi şi-a croit drum pe străzile întortocheate, ajungând cu o oră şi patruzeci şi cinci de minute întârziere la programarea din casa de raport pe care o căuta. Revenindu-şi încetul cu încetul din traumă, a parcat de-a lungul trotuarului, uitându-se cu suspiciune la pâlcul de oameni ce bloca intrarea în clădire. Neavând idee de ce se adunaseră acolo, totuşi convins că nu-i vor face nici un rău, a reuşit să se liniştească şi a verificat din nou adresa pe care secretara lui cea guralivă i-o dăduse chiar în dimineaţa aia: „Strada Cabal, nr. 88 (Palatul Bomboană)“. Secretara lui, o adevărată moară stricată, adăugase şi o notă: „Casa de raport cu salcâmul roz în grădină“. Ştergându-şi broboanele mari de sudoare de pe frunte, Nedreptate Turcpur s-a zgâit la salcâmul din grădină, încărcat cu flori roşietice-trandafirii. Ăsta, şi-a zis el, trebuie să fie ceea ce se cheamă „salcâm roz“.

Totuşi, fiindcă n-avea deloc încredere în secretara lui, pe care se gândea s-o schimbe cu prima ocazie, a ţinut să vadă cu propriii lui ochi miopi plăcuţa clădirii. Parcând dubiţa pieziş, a sărit afară. Însă nici n-a apucat bine să facă un pas, că o fetiţă dintr-un grup de trei copii, care se afla în mulţime, a strigat îngrozită: „A venit djinnul! Buniculeee, bunicule, uite, a venit djinnul!“. Bătrânul de care trăgea fetiţa, cărunt şi cu o barbă tunsă rotund, s-a întors şi a cercetat mai întâi dubiţa şi apoi pe şofer, de fiecare dată cu un aer la fel de dezamăgit. Vădit nemulţumit de ce vedea, şi-a îngustat ochii, făcând o mutră şi mai acră ca înainte, şi i-a tras pe cei trei copii mai aproape.

Lui Nedreptate Turcpur i se făcea o nedreptate. Nu era djinn sau altceva de genul ăsta, ci doar un bărbat obişnuit, care avea o faţă disproporţionată, cu urechi de elefant şi o culoare de păr nefericită. Se mai nimerise să fie şi scund pe deasupra. Chiar foarte scund: un metru şi patruzeci şi trei de centimetri cu totul. Deşi mai fusese luat drept pitic, asta era prima oară când se pomenea acuzat că ar fi djinn. Încercând să nu se enerveze, şi-a croit insistent drum prin mulţime spre clădirea cenuşie. Şi-a pus ochelarii cu rame subţiri şi lentile groase, pe care-i purta de obicei la el, nu pe nas – cum îi recomandase doctorul –, ci în buzunarul pantalonilor de lucru. Totuşi nici ajutându-se de ei n-a reuşit să desluşească ce era proeminenţa murdară de pe faţada clădirii până n-a ajuns la câţiva centimetri depărtare: un relief înfăţişând un păun cu penele înnegrite de murdărie. Dacă ar fi fost curăţat, poate că ar fi încântat ochiul. Sub relief scria: „Palatul Bomboană, nr. 88“. Se afla unde trebuia.

O carte de vizită vârâtă între soneriile înşiruite lângă uşă i-a atras atenţia. Aparţinea unei firme concurente, care începuse abia de două luni să lucreze în acelaşi cartier. Fiindcă oamenii din jur nu păreau să-l mai bage în seamă, a profitat de prilej ca să scoată cartea de vizită şi să pună în loc una de-a lui.

SERVICIUL DE COMBATERE
A DĂUNĂTORILOR CURCUBEUL

Nu vă faceţi un deserviciu

Sunaţi-ne şi lăsaţi-ne să curăţăm în locul vostru

Personal specializat şi experimentat dotat cu pompe electrice şi mecanice împotriva

Păduchilor • Gândacilor • Puricilor • Ploşniţelor • Furnicilor • Păianjenilor • Scorpionilor • Muştelor

Soluţie cu sau fără miros, pulverizată manual sau mecanic, cu pulverizator / atomizor şi / sau dispozitive de vaporizare adecvate atât spaţiilor închise, cât şi celor deschise

Telefon: (0212)25824242

Când tipărise cărţile de vizită, angajase un student să le distribuie prin cartier, însă în scurt timp îl concediase, fără să-i plătească vreun ban, fiindcă făcea treabă de mântuială. Era ceva tipic pentru Nedreptate Turcpur: n-avea niciodată încredere în nimeni.

S-a întors la dubiţă ca să descarce pulverizatoarele cu insecticid. Dar în clipa când a închis uşa, o femeie blondă, cu o pelerină de coafor în jurul gâtului, s-a aplecat peste geamul pe jumătate deschis şi s-a holbat la el cu ochii încrucişaţi.

— Dubiţa asta e tot ce ai? N-o să fie de-ajuns, îţi spun eu! a strigat ea, împreunându-şi sprâncenele bine pensate. Ni s-au promis două camioane. E atâta gunoi, că nici două camioane nu ar face faţă.

— N-am venit să iau gunoiul, s-a încruntat Nedreptate Turcpur. Am venit pentru insecte… pentru gândaci…

— O! a tresărit femeia. Oricum, îţi spun eu că n-o să fie de-ajuns ce ai.

Înainte ca Nedreptate Turcpur să priceapă despre ce vorbea femeia şi ce anume aşteptau oamenii ăia, două camioane roşii şi-au croit drum pe strada Cabal, de parcă ar fi auzit chemarea. Oamenii din mulţime, zărind în spatele acestora dubiţa unui post de televiziune, au început să se agite. Nedreptate Turcpur, fără să aibă nici cea mai vagă idee despre agitaţia din jur, încerca în clipa aia să găsească un loc de parcare mai bun. Totuşi faptul că se trezise de două ori la rând, împotriva voinţei lui, în mijlocul haosului trebuie să-i fi zdruncinat nervii, fiindcă vena din partea dreaptă a frunţii a început să-i zvâcnească nebuneşte. O singură mişcare făcută ca să-şi apese vena la loc a fost mai mult decât de-ajuns ca să piardă controlul volanului. Încercând panicat să dea înapoi, a intrat în mormanele de saci de gunoi aruncaţi lângă zidul grădinii ce despărţea casa de raport de stradă. Tot gunoiul din saci s-a împrăştiat pe trotuar.

*

Ca să spunem adevărul, Palatul Bomboană era obişnuit cu gunoiul, fiindcă deja se lupta de ceva vreme cu el. De la începutul lunii februarie şi până la jumătatea lunii aprilie – perioada de după falimentul firmei private care colecta gunoiul din zonă şi reluarea serviciului de către una nouă –, aici se strânsese un morman considerabil de gunoi, ce răspândea o duhoare tot mai înţepătoare de putreziciune. Lucrurile nu se remediaseră cine ştie ce de când cu noua firmă. Deşi gunoiul era ridicat cu regularitate în fiecare noapte, locuitorii de pe strada Cabal – dar şi trecătorii – continuau să arunce tot soiul de resturi lângă zidul grădinii, reuşind împreună să înalţe în fiecare zi un nou morman de gunoi.

Dacă sunteţi interesaţi, puteţi merge chiar şi astăzi să vedeţi cu ochii voştri cum, de-a lungul zidului ce desparte grădina casei de raport de stradă, mormanul de gunoi curăţat la lăsarea întunericului se înalţă din nou în ziua următoare, fără să-şi fi pierdut din impozanţă. Sacii de gunoi sunt aruncaţi şi apoi ridicaţi, însă – în ciuda acestei veşnice creşteri şi scăderi – mormanul se află tot timpul acolo. Are chiar oamenii lui – scormonitori prin gunoaie care-şi fac apariţia în fiecare zi ca să strângă bucăţi de metal, carton, resturi de mâncare şi altele asemenea –, dar şi o armată de pisici, ciori şi pescăruşi. Apoi, fireşte, vin gândacii, pentru că oriunde este gunoi, sunt şi gândaci. Păduchii au năpădit şi ei Palatul Bomboană… şi, credeţi-mă pe cuvânt, păduchii sunt cei mai răi…

Ca să vă daţi seama de toate astea, trebuie să petreceţi ceva timp acolo. Totuşi, dacă nu aveţi timp, trebuie să vă mulţumiţi cu versiunea mea asupra poveştii. Dar nu pot vorbi decât în numele meu. Nu c-aş vârî cuiva pe gât părerile mele despre ce se petrece, dar s-ar putea ca pe ici, pe colo să unesc linia orizontală a adevărului cu linia verticală a minciunii ca să scap de realitatea plicticoasă şi monotonă a locului în care sunt ancorat acum. La urma urmei, mă plictisesc de moarte aici. Dacă mi-ar aduce cineva vestea minunată că mâine viaţa mea s-ar putea să fie mai puţin anostă, poate că azi m-aş simţi mai puţin plictisit. Dar ştiu prea bine că mâine va fi exact la fel ca azi şi ca în toate zilele ce vor urma. Totuşi, cu toată dragostea mea pentru cercuri, n-ar trebui să vă las impresia că numai viaţa mea se repetă la nesfârşit. În ultimă instanţă, verticalul este la fel de fidel repetiţiei ca şi orizontalul. Contrar credinţei majorităţii, „eterna reîntoarcere“ – cum i se spune – se potriveşte nu numai la cercuri, ci şi la linii şi aranjamente liniare.

Din monotonia liniilor se desprinde o singură cale: să trasezi cercuri înăuntrul altor cercuri, într-o spirală din ce în ce mai îngustă. Asta seamănă într-un fel cu a fi cel care strică cheful tuturor la „Jocul gunoiului“: să nu te împaci cu ce-ţi iese când învârţi capacul rotund din aluminiu cenuşiu, să strici jocul neaşteptându-ţi rândul, să tânjeşti să învârţi iar şi iar. Să nu iei în serios subiectele, complementele, verbele şi coincidenţele, consolându-te tot timpul singur: „În Istanbul, în primăvara anului 2002, moartea unuia dintre noi a fost provocată de Ea–Mine–Noi toţi–Nici unul dintre noi“.

Miercuri, 1 mai 2002, Nedreptate Turcpur a dat cu praf insecticid în unul dintre apartamentele din Palatul Bomboană. Cincisprezece zile mai târziu, când s-a întors după puii de gândaci născuţi din ouăle mamelor moarte, a găsit uşa cu pricina zăvorâtă. Totuşi e prea devreme ca să vorbim acum despre lucrurile astea. Pentru că a existat un alt timp înaintea acestui moment şi, desigur, un altul şi mai înainte.

ÎNAINTE…

Altădată în acest cartier erau două cimitire vechi, unul micuţ, aproape dreptunghiular şi bine îngrijit, celălalt uriaş, în formă de semilună şi vădit neglijat. Înconjurate de garduri năpădite de iederă şi coline umbroase, sprijinindu-se pe acelaşi zid dărăpănat, ele se întindeau pe un teren vast, unul în continuarea celuilalt. Amândouă erau pline ochi şi totuşi cu desăvârşire pustii. Cel micuţ era al armenilor, iar cel mare – al musulmanilor. Coama zidului de aproape doi metri ce despărţea cele două cimitire era presărată cu cuie ruginite, bucăţi ascuţite de sticlă şi, în ciuda fricii de ghinion, cioburi de oglindă, toate cu vârful în sus, ca să împiedice oamenii să treacă dintr-o parte în alta. Cât despre porţile duble cu grilaj de fier, de dimensiuni gargantueşti, ale fiecărui cimitir, ele se aflau exact la capetele opuse, una îndreptată către nord şi alta către sud, aşa încât, dacă din întâmplare vreun vizitator simţea dorinţa de-a străbate drumul de la una până la cealaltă, să fie descurajat de lungimea distanţei pe care o avea de parcurs. Oricum, în realitate nimeni nu trebuia să suporte un asemenea inconvenient, fiindcă nu existase niciodată vreun vizitator cu rude îngropate într-unul din cimitire care, aflat acolo, să dorească să viziteze şi celălalt cimitir. Chiar şi aşa, multe făpturi ţopăiau şi săreau dintr-un cimitir în celălalt după bunul lor plac, fie noapte sau zi: vântul şi hoţii, de pildă, sau pisicile şi şopârlele. Învăţaseră cu toatele multele căi de-a trece prin, peste sau pe sub bariera ce despărţea cele două cimitire.

Asta n-avea să dureze mult. Un val neîntrerupt de migraţii aglomera oraşul cu clădiri aşezate una lângă alta, precum soldaţii unei armate sinistre, toate arătând aproape la fel de la distanţă. În mijlocul apelor tulburi ale „citadinizării“, ce le înconjurau din toate părţile, cimitirele rămâneau neatinse, ca două insule nelocuite. Pe măsură ce noi blocuri şi şiruri de case erau construite neîncetat, în jurul lor se iveau străduţe scurte şi sporadice, care, văzute de deasupra, aduceau cu capilarele unui creier. Străzile se opreau în faţa caselor şi casele blocau străzile. Întregul cartier se umfla, ca un peşte nesăbuit ce nu reuşea să se sature nici când avea burta plină până la refuz. În cele din urmă, când stătea să plesnească, a devenit clar că trebuia făcută neapărat o incizie, o deschizătură în nodul strâns legat, ca să slăbească presiunea ce urca dinăuntru. Incizia aceea însemna că în cel mai scurt timp trebuia construită o nouă şosea.

Din pricina acestei creşteri neaşteptate şi de neoprit, toate străzile din vecinătate se blocaseră la capete, ca apa care nu are unde se scurge. Un bulevard ce le-ar uni într-o singură arteră le putea fluidiza iar.

Totuşi, când a venit vremea să-şi formeze o privire de ansamblu, pentru a hotărî unde şi cum să construiască acest bulevard, autorităţile şi-au dat seama că se aflau într-un mare impas. În toate locurile posibile unde putea fi construit un asemenea bulevard se afla – ca un făcut, parcă – ori o clădire de-a guvernului, ori vreo proprietate a unui bogătaş din zonă, iar dacă nu, o grămadă de cocioabe ieftine şi înghesuite, care puteau fi dărâmate fără efort una câte una, însă nu erau atât de uşor de şters de pe faţa pământului când se adunau atât de multe. Ca să poată construi bulevardul care să deschidă drumul, trebuiau mai întâi să deschidă drumul pentru bulevard.

Istanbulul fiind un oraş unde casele nu erau construite după planurile stradale, ci acestea din urmă erau făcute în aşa fel încât să nu deranjeze aşezarea caselor, construirea noului bulevard impunea dărâmarea a cât mai puţine case cu putinţă. Dată fiind această condiţie prealabilă, nu mai rămânea decât o opţiune: ca artera să treacă prin terenul deluros ocupat de cele două cimitire.

După ce rapoartele cu detaliile acestui plan au fost aprobate de autorităţi, s-a decis ca în două luni şi jumătate cele două cimitire să fie strămutate, iar terenul deluros, nivelat. Cei care aveau rude dragi în aceste cimitire nu trebuiau să-şi facă griji, spuneau autorităţile. La urma urmei, mormintele puteau fi strămutate cu totul în diverse locuri din oraş. Mormintele musulmane puteau fi transportate, de pildă, pe coastele cu vedere la Cornul de Aur, iar cele nemusulmane – în propriile cimitire din alte cartiere.

Cele mai multe morminte erau atât de vechi, încât nu numai ocupanţii, ci şi urmaşii lor trecuseră deja pe lumea cealaltă. Mai erau şi unii care, deşi aveau încă urmaşi în viaţă, ar fi putut totuşi să nu fie revendicaţi de nimeni. În ciuda tuturor acestor lucruri, numărul oamenilor care-şi băgau nasul în soarta mormintelor s-a dovedit a fi cu mult mai mare decât se aşteptaseră iniţial autorităţile. Dintre aceştia, unele rude voiau pur şi simplu ca morţii lor să fie lăsaţi în pace, în timp ce altele descoperiseră că cimitirele propuse ca alternativă erau deja ticsite. Ambele grupuri începuseră de îndată să caute căi de-a anula decizia. Totuşi majoritatea rudelor consimţiseră să facă orice era necesar şi, în acest scop, puseseră umărul la treabă.

În zilele următoare cimitirul musulman a găzduit la orice oră din zi tot soiul de vizitatori, fiecare cu propria lui opinie. Sarcina de-a ascunde urmele vizitatorilor nocturni faţă de cei care îşi aduceau prinosul în timpul zilei a căzut în spinarea paznicilor cimitirului, care strângeau în zori oasele împrăştiate şi astupau mormintele săpate noaptea. Apoi, spre amiază, autorităţile veneau să-i verifice pe paznici, iar după-masă familiile îngrijorate că morţii lor o să fie încurcaţi cu ai altora treceau pe-acolo puhoaie, vorbind şi plângându-se, dacă nu pietrelor de mormânt, măcar unele altora.

Până când în cimitir s-a interzis oficial accesul oricărui fel de vizitatori, bătrânele şi femeile din aceste familii veneau aproape în fiecare zi. Când oboseau să stea în picioare, se aşezau pe păturile înşirate chiar acolo, de jur împrejurul mormintelor. Odată aşezate, fie plângeau singure, fie se rugau împreună, strângându-şi copiii cu putere, ca să le impună o tăcere reverenţioasă. Pe măsură ce timpul trecea, aerul devenea tot mai greu şi unii copii adormeau, în timp ce alţii o ştergeau la joacă. Un nor graţios de toropeală se înfiripa de nicăieri, umbrind ca un baldachin femeile aşezate pe pământ. „Pogorârea spiritualului“ – aşa s-ar fi putut numi chestia asta. La urma urmei, nici firile cele mai nepământene nu pot rămâne insensibile la forţa gravitaţiei, ce le trage spre pământ. Femeile rămâneau în starea aceea până seara. Scotoceau prin desagile lungi şi zdrenţuite, cumpărate cine ştie când şi decolorate de vreme până la aceeaşi nuanţă soioasă de cafeniu, pescuiau de-acolo biscuiţi cu seminţe de anason, îşi turnau ceai din termosuri şi dădeau din mână în mână sticluţe cu colonie de lămâie ca să-şi şteargă feţele asudate şi să-şi frece dungile roşii lăsate pe piele de şosetele de nailon până la genunchi, care – orice mărime ai fi ales – erau întotdeauna prea strâmte. Apoi începeau să răsfoiască pagini din caietele trecutului, amintindu-şi unul câte unul numele tuturor celor care le făcuseră viaţa un iad dragilor răposaţi. Odată ce începeau să vorbească despre disputele din trecut, nu le lua mult până să abandoneze jelitul morţilor şi să treacă în schimb la bârfitul viilor. Când ceaiul se isprăvea şi din biscuiţi nu mai rămânea decât o mână de seminţe de anason, una dintre ele le reamintea celorlalte cum dragii răposaţi, de parcă n-ar fi suferit îndeajuns pe pământ, nu erau lăsaţi să se odihnească în pace nici în străfundurile lui. Imediat ce îşi aduceau aminte asta, tristeţea decorului înghiţea norul de toropeală. „Înălţarea materialului“ – aşa s-ar fi putut numi chestia asta. La urma urmei, nici firile cele mai pământene nu pot rămâne insensibile la divin. Aşa că aceste femei între două vârste, din clasa de mijloc, treceau încetul cu încetul de la rugăciuni la blesteme şi de la blesteme la bârfe, doar ca s-o ia de la capăt şi să învăluie această discuţie unduitoare într-o ultimă rugăciune.

Când o luau de la capăt, se apucau să-şi caute copiii risipiţi printre pietrele de mormânt, care cutreierau nepăsători cimitirul. Îi căutau, îi înhăţau de gulerul cămăşii şi îi târau înapoi, la piatra funerară a rudei lor, pentru o ultimă rugăciune. Bărbaţii se întorseseră deja şi ei în acelaşi loc, frânţi de oboseală, după ce se chinuiseră toată ziua să se facă auziţi de urechile surde ale birocraţilor, fără să obţină mai mult de câteva frânturi de documente şi o hartă a noului cimitir, însă nici cea mai mică lămurire privind locul unde aveau să fie îngropaţi morţii lor în incinta sa. Prefăcându-se că totul era sub control şi în puterea lor, bărbaţii mai sus pomeniţi întâmpinau cu gravitate fiecare întrebare exasperantă pusă de mamele, surorile mai mici, soţiile, soacrele, surorile mai mari, mătuşile, cumnatele şi fiicele lor sau fiecare interpretare sumbră dată de acestea. Pe când îşi strângeau păturile şi îşi luau rămas-bun de la pietrele de mormânt, unele femei observau multele contradicţii din răspunsurile bărbaţilor şi fie puneau noi întrebări, fie le reformulau pe cele vechi, de data asta cu mai multă insistenţă. Era exact ce lipsea pentru ca nervii bărbaţilor, întinşi ca nişte corzi de arc de mecanismele birocratice, să plesnească. În timp ce bărbaţii zbierau la soţii şi acestea le răspundeau la fel, familiile părăseau cimitirul musulman într-un haos total, fără să fi rezolvat ceva. Apoi se lăsa noaptea, porţile cu grilaj de fier, de dimensiuni gargantueşti, se închideau şi venea vremea pisicilor şi a jefuitorilor de morminte.

Cât despre cimitirul ortodox armean, în acea perioadă avea şi el o mulţime de vizitatori. Cu o singură diferenţă: majoritatea acestor vizitatori nu se aflau acolo ca să-şi transporte morţii, ci mai degrabă ca să-şi ia adio. Chiar dacă ar fi reuşit să facă rost de autorizaţia de strămutare, în ce cimitir ortodox din Istanbul, micşorat prin mutilare şi împuţinat prin comprimare, ar fi putut să-şi îngroape morţii? Unele familii de vază şi feţe bisericeşti au reuşit să mute câteva morminte, însă asta a fost totul. Printre morţii lăsaţi în urmă se numărau strămoşi iubiţi ai unor familii distinse, dar şi unii nerevendicaţi de multă vreme sau abandonaţi de curând, unii ai căror nepoţi se risipiseră în cele patru zări şi unii ale căror familii locuiau încă în Istanbul, unii care rămăseseră toată viaţa pe de-a-ntregul credincioşi religiei lor şi loiali ţării, cât şi unii care refuzau să recunoască vreun dumnezeu sau vreo ţară…

Căci aşa stau lucrurile. Nu sărăcia cantitativă faţă de majoritate face minorităţile nefericite, ci mai degrabă asemănarea lor calitativă. Ca membru al unei minorităţi, poţi să fii harnic ca o furnică, chiar să dai lovitura şi să strângi o avere considerabilă, dar într-o zi, doar pentru că acum aparţii şi vei aparţine întotdeauna aceleiaşi comunităţi, poţi să te trezeşti pe picior de egalitate cu unii din comunitatea ta care au trândăvit încă din leagăn. De aceea în sânul unei minorităţi bogaţii nu sunt îndeajuns de bogaţi, nici oamenii remarcabili îndeajuns de remarcabili. Mai ales în Turcia anilor ’50, când un musulman bogat dădea peste unul sărac, ceea ce vedea pe chipul celui din urmă era „cineva foarte diferit de el“, în timp ce, când un bogat dintr-o minoritate dădea peste un sărac, ceea ce vedea pe chipul lui era „cineva foarte diferit de el şi totuşi tratat la fel“. Prin urmare, aceeaşi sărăcie i-ar putea trezi milă unui musulman bogat, care s-ar mângâia cu gândul că nu va cădea niciodată atât de jos, pe când unui bogat dintr-o minoritate i-ar putea stârni foarte uşor teamă, laolaltă cu îngrijorarea legată de previziunea că şi el ar putea ajunge pe neaşteptate aşa. Dar, de îndată ce începe să se teamă de nedreptate, un om poate ajunge să nu mai vadă ţinta reală şi să încurce urmările cu cauzele. De aceea, în timp ce bogaţii din majoritatea musulmană pot arăta o milă duioasă faţă de săraci în particular şi faţă de sărăcie în general, crema minorităţii se va apropia de cei năpăstuiţi de soartă – material şi spiritual – din propria comunitate cu o stânjeneală îngheţată.

Totuşi aceste distincţii neînsemnate nu merg mai departe de-atât. La sfârşitul celor două luni şi jumătate, doar foarte puţine morminte au fost strămutate din cimitirul ortodox armean. Majoritatea minorităţii a rămas astfel în urmă. Cât despre cimitirul musulman, din el au fost strămutate mult mai multe morminte: minoritatea majorităţii a rămas în urmă. Aceste două pâlcuri de morţi, cu arbori genealogici, educaţie sau poziţie socială ce nu aveau nici cel mai mic lucru în comun, şi-au încheiat totuşi în mod similar ultima etapă a existenţei lor în Istanbul. Unii ar putea să le dea un nume banal: „Cei care nu pot pleca“. Partea cea mai rea când eşti unul dintre cei care nu pot părăsi un loc e mai puţin neputinţa de a pleca şi mai degrabă neputinţa de a rămâne.

Tocmai în acea etapă s-a produs o întorsătură a sorţii. Veniţi cu mult înaintea buldozerelor, hoţii au prădat mormintele şi câinii au furat oasele unora dintre Cei care nu pot pleca. Dintre cuplurile îngropate împreună, din cauza asemănărilor de nume ori a neglijenţei funcţionarilor cimitirului, incapabili să descifreze scrierea otomană de pe mormintele vechi, unul a ajuns într-un colţ şi celălalt într-altul. Unii morţi au fost încurcaţi şi au sfârşit în alte morminte, în timp ce o mare majoritate au dispărut în tăcere, pe ascuns, cu metodă. Totuşi până la urmă numai soarta a hotărât destinul multora dintre Cei care nu pot pleca.

Odată procedurile încheiate, din acel teren vast n-a rămas decât un câmp plin de găuri, de parcă ar fi căzut pradă unei hoarde de cârtiţe. Însă, când a venit vremea ca terenul să fie nivelat în întregime, autorităţile au descoperit cu uimire că, întâmplător, două morminte rămăseseră intacte. Sarcofagele lor de piatră erau dăltuite din marmură albă cu nervuri stacojii, ornamentate cu çintemani¹ şi motive vegetale, ce dădeau naştere la trei roţi ale destinului, cu turbane mari cât nişte roţi de car în vârful stelelor înalte de aproape doi metri, împrejmuite cu grilaje ascuţite ca nişte săgeţi şi vopsite într-un verde crud, precum al frunzelor fragede. Deşi amândouă se aflau în cimitirul musulman, unul era aşezat pe colina dinspre sud, iar celălalt la capătul dinspre nord, lângă zidul ce îl despărţea de cimitirul ortodox armean. Lăsând la o parte acest amănunt, erau absolut identice. Pe suprafaţa exterioară a pietrei funerare amândouă aveau motive cu zambile şi lalele. Acelaşi fel de turban în vârful stelei, acelaşi arc ascuţit în jurul bazei, acelaşi motto, „Allah bas baqiya hawas“², scris în stil otoman cel sulus³ în inscripţiile de pe morminte. Oricât de straniu ar fi părut, lângă fiecare se odihnea o plăcuţă ruginită, aşezată acolo în acelaşi moment, de aceiaşi oameni: „Aici zace Sfântul Ceastrânsşiaplecat, care a înfăptuit nenumărate isprăvi vitejeşti pentru victoria Islamului cât a slujit în oastea lui Ebu Hafs-i Haddad şi care a ajuns să se bucure de mila Domnului înainte să vadă căderea oraşului păgân. Rugaţi-vă pentru sufletul lui“.

Când i s-a ordonat să mute cele două sarcofage, muncitorul de pe buldozer s-a văzut nevoit să înceteze lucrul mai devreme, din cauza unei dureri groaznice în vintre. Deşi până a doua zi durerea se mai domolise, a refuzat totuşi să conducă buldozerul. A treia zi, în locul muncitorului şi-a făcut apariţia bunicul lui, care nu mai avea dinţi în gură, nici vlagă în mădulare, însă avea o mare vigoare când venea vorba de cuvinte. Spunea oricui îi ieşea în cale poveşti ce-ţi dădeau fiori despre soarta cumplită a sufletelor nenorocite care încercaseră să jefuiască mormintele sfinţilor. De-acum, în dimineaţa celei de-a patra zile, nici un muncitor nu mai voia să conducă buldozerul. Dacă e să spunem adevărul, în afară de ei, nimeni nu părea să-şi bată prea tare capul cu Sfântul Ceastrânsşiaplecat şi lucrurile ar fi rămas în continuare la fel dacă autorităţile n-ar fi căpătat un interes subit pentru acest subiect, fiind avertizate că adversarii politici ar putea folosi actuala stare de lucruri împotriva lor. În anul 1949 stabilitatea politică era extrem de fragilă. Atât opoziţia proaspăt revigorată, cât şi guvernul se împroşcau întruna cu noroiul presupusei „necuviinţe faţă de religie“. Tocmai în acest moment au apărut Cei Trei Camarazi Consilieri.

Primul dintre ei a venit cu ideea că, pentru a nu tulbura mormintele sfinţilor, bulevardul ar trebui să facă două cotituri diferite în două puncte. Sugestia lui ar fi putut fi luată în calcul, numai că, întâmplător, nimeni nu-l mai lua în serios – şi asta din ziua de rău augur când primise, chiar la locul de muncă, o săpuneală zdravănă din partea nevestei după ce femeia a descoperit că îşi cheltuise toţi banii de chirie pe-o lună într-un club de noapte. Al doilea dintre Cei Trei Camarazi Consilieri a propus, la rândul lui, ca bulevardul să meargă în linie dreaptă până la cele două morminte şi apoi să se bifurce ca o bucată de brânză filată. Deşi toată lumea ştia că acasă reuşea, chiar dacă cu greu, să-şi stăpânească nevasta, ba chiar îndrăznea să ridice vocea şi să trântească mâncarea fără gust de pereţi, ideea lui nu a fost acceptată, fiindcă nimeni nu voia să-şi asume responsabilitatea pentru viitoarele accidente de circulaţie posibile. În momentul acela al treilea dintre Cei Trei Camarazi Consilieri a declarat, foarte pe ocolite, că săvârşeau o greşeală gravă grăbindu-se să găsească o soluţie. Mai întâi trebuiau să înţeleagă foarte precis care era problema şi, odată ce făceau asta, aveau să descopere mai mult de o ciudăţenie în acest caz aparte. Şi-a parafrazat astfel discursul: „Întâi diagnosticul, pe urmă tratamentul!“.

Punctele importante pe care le voia clarificate pentru diagnostic al treilea dintre Cei Trei Camarazi Consilieri erau următoarele:

1. Ce anume era această armată a lui Ebu Hafs-i Haddad? Ce căuta ea în Istanbul?

2. Dacă această armată era una dintre acele forţe arabe care veniseră cu multă vreme în urmă tocmai până la Istanbul mânate de gândul cuceririi, ce căuta în ea cineva precum Sfântul Ceastrânsşia-plecat – al cărui nume nu avea nici cea mai vagă sonoritate arabă?

3. Dacă Sfântul Ceastrânsşiaplecat a fost într-adevăr martirizat în vreme ce lupta pentru cucerirea Istanbulului de partea arabilor, de ce naiba avea două morminte?

4. Ultimul, dar nu cel mai puţin important: care dintre morminte era autentic?

Elaborând meticulos fiecare punct de pe ordinea sa de zi, al treilea dintre Cei Trei Camarazi Consilieri a ajuns la concluzia că, deşi nu era nimic rău dacă săreau peste unele dintre aceste puncte pentru a economisi timp, era absolut esenţial să clarifice ultimul detaliu, pentru a stabili care dintre cele două morminte era cel adevărat. Fără îndoială, era un orator mai bun decât ceilalţi şi, pe deasupra, un burlac convins.

Totuşi să dezgropi un sfânt într-un moment ca ăsta era ca şi cum ai fi primit o cutie de cadouri cu un conţinut necunoscut de la un expeditor necunoscut: probabil că înăuntru nu era nimic primejdios, dar dacă era? Ca să complice şi mai mult lucrurile, tocmai în acel moment un jurnalist spurcat la gură, faimos pentru că mânca la micul dejun pâine înmuiată în rakı⁴, însă destul de ager ca să nu-i scape nimic din ce se întâmpla în jur, mirosise deja ceva şi scrisese într-unul din ziarele de primă mână ale opoziţiei un articol intitulat „Groparii guvernului în costume de firmă“. Deşi editorialul în sine nu era atât de acuzator cum promitea titlul, iar învinuirea din spatele lui – destul de ceţoasă, aceste lucruri se puteau datora mai degrabă faptului că jurnalistul îşi pierduse cunoştinţa înainte să termine articolul şi mai puţin grijii sale de a nu-şi mai băga pe viitor nasul în afacerea cu pricina. Nu exista nici o garanţie că, odată treaz, n-avea să scrie un alt editorial, de data asta mult mai agresiv.

Totuşi mormintele au fost excavate pe neaşteptate şi fără nici o înştiinţare prealabilă. Hotărâţi să ducă la bun sfârşit această sarcină neplăcută cât mai repede posibil şi fără spectatori prin preajmă, doi funcţionari, trei paznici şi cinci muncitori cu serviete, lanterne, târnăcoape şi lopeţi s-au adunat acolo înainte de ivirea zorilor. Au excavat mormintele sfinţilor sub privirile uluite ale câtorva vagabonzi care se aciuaseră în cimitir după ce hoţii şi câinii de pripas încetaseră să mai vină pe-acolo. În primul mormânt nu s-a găsit nimic – nici vreo raclă ori vreun giulgiu, nici oase sau vreo hârcă, nici lucruri de-ale sfântului. Dar barem erau nişte rădăcini de copaci, pietre crăpate şi viermi – din al doilea mormânt lipseau până şi astea. Atunci autorităţile au făcut greşeala fatală să presupună că problema fusese astfel rezolvată. Cu un optimism exagerat, au mutat sarcofagele de piatră şi au doborât la pământ grilajul din jurul lor.

În ziua următoare, în principalul ziar al opoziţiei a apărut un editorial nesemnat, cu titlul „Asasinii de sfinţi la costum din trei piese plătiţi de guvern“ – însă de data asta începutul şi sfârşitul articolului fuseseră închegate într-un tot plin de sens. Acesta susţinea că guvernul, care până în prezent demonstrase cu orice prilej cât de puţin respect avea pentru moştenirea culturală otomană, luase acum decizia să facă una cu pământul toate mormintele de sfinţi din Istanbul, că unii dintre politicienii care pretindeau în public că susţin obiceiurile şi tradiţiile bagatelizau în secret tot ce ţinea de plebe, că de fapt credinţa izbucnită din sânul naţiunii era sacrificată de dragul unui model occidental abstract şi că, în numele purificării religiei de superstiţie, guvernul se opunea în întregime islamismului. Spre sfârşit se făcea un apel direct la toţi musulmanii, cerându-li-se să-şi păzească sfinţii.

Deşi articolul n-a dus, cum era de temut, la inflamarea spiritelor, a fost totuşi ca o rachetă de semnalizare care a impulsionat la acţiune tot soiul de indivizi şi organizaţii de pe întreg cuprinsul ţării. Era de parcă toţi aceşti oameni îşi asumau dintr-odată misiunea de a descoperi ce se întâmplase cu două morminte de sfinţi din cimitirul pustiit ca pe singurul lor scop în viaţă, cerând o explicaţie de la autorităţi. Problema nu era numai una extrem de delicată, ci şi deosebit de exploatabilă. Participanţii la dezbatere au început cu „neglijenţa modernizării“ şi au încheiat cu sugestia ca, în schimb, „modernizarea însăşi să fie neglijată“. Ca un bou-de-baltă ce alunecă pe luciul apei, au alunecat şi au săltat pe idei de paradă, precum „ignoranţa poporului“, „Bihruzi⁵ contemporani“, „occidentalizare forţată“, „secularizare dezastruoasă“ şi aşa mai departe, traversând un întreg lac de antagonisme şi împroşcând cu apă pe toată lumea, în afară de ei.

Astfel, un ziar local ce apărea în provincie, dar, întâmplător, era deosebit de interesat de ce se petrecea în Istanbul, deşi nu era distribuit acolo, a declarat: „Ceea ce numim «occidentalizare» nu este altceva decât o căsătorie din dragoste între Orient şi Occident. Totuşi nu ar trebui să uităm vreodată că în acest mariaj Occidentul este femeia şi Orientul – bărbatul. Cel din urmă este astfel, în mod firesc, capul familiei. De aceea străzile elegante, construite doar ca să se preumble pe ele câteva cucoane îngrozitor de răsfăţate şi ca filfizonii puşi la patru ace să se împăuneze cu maşinile lor, ar trebui să le arate respect sfinţilor şi nu invers“.

Odată cu divulgarea unei infracţiuni ce impunea descoperirea infractorului, venise timpul ca unii oameni să dea de necaz. După o scurtă cântărire a posibilelor opţiuni, necazul a zburat de jur împrejur şi s-a aşezat pe capetele bătrânilor şi loialilor paznici ai cimitirului. Deşi reuşiseră să ascundă de oamenii care au vizitat cimitirul de dimineaţă orice urme ale tulburărilor nocturne, n-au fost în stare să se ascundă ei înşişi de privirea vigilentă a şefului lor şi, fiind găsiţi vinovaţi de profanarea mormintelor sfinţilor, au fost concediaţi temporar. Dintre cei trei paznici, doi erau oameni în vârstă, care credeau că tot răul e spre bine. Dintre aceştia doi, unul s-a întors în satul lui, iar celălalt s-a retras la casa lui ca să-şi dedice restul vieţii nepoţilor. Însă al treilea, care era destul de tânăr şi nu se mulţumea uşor cu puţin, nu a putut accepta nedreptatea comisă. În lunile ce au urmat le-a trimis scrisori pline de reproşuri directorului cimitirelor, primarului, miniştrilor, prim-ministrului şi ofiţerilor superiori din armată, plângându-se totodată fiecărui ins care îi ieşea în cale. Între timp guvernul s-a schimbat şi opoziţia a preluat puterea, însă scrisorile lui au rămas tot fără răspuns, iar autorităţile – la fel de nepăsătoare. Pe măsură ce ei deveneau tot mai surzi la rugăminţile lui, el a devenit tot mai mut, retrăgându-se în sine. Toată lumea se aştepta ca în cele din urmă să uite trecutul, însă tocmai când credeau că-l uitase, el a făcut ceva absolut neaşteptat.

Ei, bărbatul ăsta avea o nevastă pe care n-o mai atinsese de ani de zile şi pe care o izgonise din patul lui pentru că sforăia ca un elefant până în zori. Într-o zi, din senin, tocmai pe femeia asta a început s-o alerge prin casă, cu totul nepăsător la reproşurile pe care aveau să i le facă vecinii pentru că arăta o asemenea desfrânare la vârsta lui. După o cursă lungă şi presărată din plin cu ţipete, a prins-o în cele din urmă pe nevastă-sa şi, fără să-i pese de scuzele, protestele, rugăminţile şi blestemele ei, cu o încăpăţânare totală şi cu ceva noroc, a lăsat-o însărcinată la cincizeci de ani.

De îndată ce s-a născut copilul, fără să piardă o clipă, a dat fuga la registrul de evidenţă a populaţiei. Ca să se asigure că nici el, nici altcineva n-o să uite nedreptatea ce i se făcuse, în ciuda tuturor protestelor nevesti-sii şi dând o mită grasă funcţionarului de serviciu, şi-a numit oficial fiul pe care Dumnezeu i-l dăduse după atâta vreme „Nedreptate“.

*

Totuşi, cu mult înainte ca Nedreptate să fie sădit în pântecul mamei lui, scandalul iscat de sfinţi a început să pălească. La două săptămâni după excavarea mormintelor, agenda politică se schimbase în întregime şi atât guvernul, cât şi opoziţia îşi concentrau atenţia asupra apropiatelor alegeri. Astfel autorităţile municipale, care între timp urgentaseră proiectul de construcţie a bulevardului, au putut să considere cazul închis şi să ducă lucrarea la bun sfârşit cu uşurinţă şi fără alte belele. Ce se făcuse era bun făcut, fiindcă sarcofagele fuseseră mutate în timpul excavării cimitirului. Chiar şi aşa, în acele zile problematice, când orice eveniment care strângea mai mult de zece inşi era cu siguranţă încununat cu un discurs propagandistic, al treilea dintre Cei Trei Camarazi Consilieri n-avea să întâmpine nici o dificultate în a-i convinge pe partenerii săi de afaceri nu numai că dosarul sfântului n-ar trebui închis, ci chiar că ar trebui utilizat din plin într-o ceremonie publică.

Cu câteva săptămâni înainte de alegeri, pe panta sudică a vechiului cimitir musulman a avut loc o scurtă ceremonie, la care a participat un număr mare de spectatori. Fiindcă terenul denivelat de lângă zidul ce îl despărţea odinioară de cimitirul ortodox armean nu era potrivit pentru o asemenea ocazie, problema mormântului ce trebuia considerat autentic s-a rezolvat de la sine. Unii dintre spectatori erau oameni angajaţi special în acest scop. Cât despre restul, erau fie trecători în totală necunoştinţă de cauză, dar curioşi, fie – dimpotrivă – cetăţeni conştiincioşi care voiau să vadă cu propriii ochi cum se va încheia incidentul scandalos pe care îl urmăriseră în ziare.

Ceremonia se compunea din trei părţi principale. În prima parte, doi bărbaţi – unul tânăr cu voce bătrână şi celălalt bătrân cu voce tânără – au rostit versete din Coran, pe care îl învăţaseră în întregime pe de rost. În partea a doua, un înalt funcţionar pus la patru ace a ţinut un discurs oarecum acuzator, însă absolut paşnic, drept răspuns la acuzaţiile suportate până acum. Partea a treia era şi cea mai complicată. Fragmente din sarcofagul de piatră al sfântului şi un sicriu gol – adus în ultima clipă, pentru a nu-i bulversa pe cei care nu cunoşteau prea bine situaţia – au fost purtate pe umeri şi aşezate pe dric. Apoi toată lumea s-a urcat în autobuze şi s-a îndreptat spre un teren pustiu, cu un pământ roşiatic, înconjurat de case dărăpănate. Acolo, cufundat în noroi, rugăciuni şi aplauze, sicriul gol al Sfântului Ceastrânsşiaplecat a fost mai întâi îngropat, apoi bucăţile sarcofagului au fost puse cap la cap şi înălţate, părând şi mai magnifice acum, că erau înconjurate de un grilaj de lemn ornamentat. Al treilea dintre Cei Trei Camarazi Consilieri îşi pregătise cu trei zile înainte textul discursului pe care avea să-l ţină. Numai că în ziua aceea, după ce-şi făcuse în sfârşit curaj şi o ceruse în căsătorie pe fiica mătuşii sale dinspre mamă, de care era îndrăgostit de ani întregi, avusese parte de un refuz atât de cumplit, încât rătăcise fără ţintă pe străzi şi nici el, nici discursul nu reuşiseră să ajungă la timp la ceremonie.

Ajungând la locul unde se ţinea festivitatea cu o întârziere de aproape o oră, al treilea dintre Cei Trei Camarazi Consilieri n-a mai găsit pe nimeni prin preajmă. După mulţimea gălăgioasă nu rămăseseră decât chiştoace risipite şi urme amestecate de paşi. S-a aşezat îndurerat lângă mormânt şi, ştergându-şi fruntea asudată, a început să citească tare, doar pentru sine, textul care îi răpise atâta timp. De fapt, nu avea nevoie de hârtie, pentru că ştia fiecare rând pe dinafară. Cu o voce mai întâi tremurătoare, apoi tot mai puternică, a declarat că cel care se odihnea în mormânt era un sfânt absolut deosebit, ce îşi ţinea pofta pentru plăcerile lumeşti închisă într-un inel cu turcoaze pe care îl purta pe deget. A declarat şi că sfântul, respectându-şi convingerile, refuzase să doarmă mai mult de-o noapte sub acelaşi acoperiş sau să mănânce din acelaşi blid mai mult de o dată, că folosise o cărămidă drept pernă, chinuindu-se fără încetare, că nu se căsătorise niciodată, nu lăsase nici un fel de urmaşi, pământuri sau bunuri, colinda cât era anul de lung, socotind că întreg pământul era casa lui şi cerul – acoperişul lui; pe scurt, numele de Sfântul Ceastrânsşiaplecat i se trăgea de la faptul că-şi petrecuse toată viaţa fără să prindă rădăcini undeva. Prin urmare, nu s-ar fi încălcat deloc tradiţia dacă mormântul era mutat dintr-un loc în altul şi oricui susţinea altceva trebuia să i se pună la îndoială nu numai intenţiile, ci şi profunzimea cunoştinţelor religioase. La încheierea discursului, devenind gânditor, a mângâiat absent cuvintele „baqiya hawas“ de pe inscripţia sarcofagului de piatră. Apoi, de parcă ar fi răspuns unei chemări îndepărtate, a sărit în picioare şi a pornit grăbit în direcţia din care venise.

Abia în acel moment mormântul Sfântului Ceastrânsşiaplecat a dobândit acea pace desăvârşită după care tânjise atâta. Lăsând la o parte vizitatorii care se rugau uneori la mormântul lui şi care îşi frecau biletele de autobuz, tren, feribot sau avion de piatra funerară, vreme de treizeci şi şase de ani n-a avut loc nici un incident care să-i tulbure pacea desăvârşită. Probabil din cauza mutării interminabile a mormântului sfântului dintr-un loc în altul, a devenit un obicei printre călătorii care porneau la drum lung să treacă pe-acolo cu o zi înainte de plecare ca să primească binecuvântarea lui şi să-şi imprime pe un colţ al biletelor, cu pământ ruginiu de pe mormânt, urma degetului mare, de parcă astfel ar fi obţinut aprobarea unui vameş. După a doua jumătate a anilor ’60, aceşti călători au fost înlocuiţi treptat de „muncitorii invitaţi“ care plecau în Germania şi de rudele lor. În acei ani cei mai fideli vizitatori ai sfântului erau femeile lăsate în urmă de muncitorii care plecau în străinătate. Fiindcă nu aveau nici un fel de bilete, ele au ajuns să se frece cu pământul ruginiu pe vârfurile degetelor sau pe palme, ce păreau pictate cu henna când acesta se usca. Dar cu timpul, cele mai multe dintre femei au plecat să li se alăture soţilor, aşa că numărul vizitatorilor a scăzut treptat. De-a lungul celor treizeci şi şase de ani mai întâi grilajul de lemn, apoi marmura albă cu nervuri stacojii şi în cele din urmă pământul ruginiu al acestui mormânt impunător au fost înghiţite pe furiş de magazinele, atelierele şi restaurantele care îl strângeau în cercul tot mai strâmt al unei hăituieli sau vânători. Astfel, mormintele Sfântului Ceastrânsşiaplecat, care erau odinioară în număr de două şi apoi au fost reduse la unu, au ajuns în cele din urmă la zero.

*

Cât despre terenul deluros al celor două cimitire, acesta a înregistrat cele mai rapide transformări odată cu terminarea bulevardului. De-a lungul pantei de pe latura nord-vestică a cimitirului ortodox armean au răsărit blocuri graţioase, urmate, ca zmeiele cu panglici de toate culorile, de magazine cu vitrine sclipitoare, trotuare pe care să te plimbi ţanţoş, noi localuri vibrând de evenimente. Când preţul blocurilor a urcat vertiginos, cei care aveau case sau pământuri în zonă au băgat în buzunar peste noapte sume uriaşe de bani. Multe dintre apartamentele ce dădeau spre bulevard au fost închiriate firmelor private – în principal cabinetelor medicale sau de avocatură. Birourile de genul ăsta s-au înmulţit mai ceva decât ciupercile după ploaie şi s-au întins atât de departe, încât în fiecare maxi-taxi din cartier se afla cel puţin un doctor sau un avocat. Ba chiar atât de mult, încât în fiecare dintre aceste maxi-taxiuri întâlneai frecvent oameni cu probleme de sănătate sau juridice, dar fără bani, care se aflau acolo doar pentru o consultaţie gratuită la doctorul de alături sau la avocatul din spate. Unii dintre şoferii de microbuze, tot trăgând cu urechea din zori şi până-n seară la astfel de conversaţii, căpătaseră ei înşişi cunoştinţe impresionante atât în probleme medicale, cât şi juridice. Dacă e să spunem adevărul, un neurolog foarte la modă, fiindcă mergea tot timpul pe aceeaşi rută şi devenise prieten la cataramă cu unul dintre cei mai isteţi şoferi, căpătase – oricât ar părea de ciudat – obiceiul de a-i adresa acestui şofer unele din întrebările pe care le primea. Deşi la început doctorul, un ins vârstnic şi neastâmpărat, pornise jocul din plictiseală, până la urmă acesta ajunsese să-l distreze teribil. Tânărul şofer era unul dintre puţinii inşi cu o minte ascuţită ca briciul şi o toleranţă fără seamăn faţă de boemi. Pe deasupra, cum avea prea puţin respect pentru regulile de etichetă ale doctorului sau pentru felul cum acesta îşi cântărea fiecare cuvânt, spunea pe şleau ce gândea, fără să-i pese deloc de speranţele pe care le-ar fi putut sfărâma astfel. În timp ce conducea maxi-taxiul, mima obsesiile doamnelor nevrotice şi ale domnilor anxioşi, uneori reuşind chiar să-i facă să râdă de ei înşişi. Prestaţia lui l-a impresionat într-atât pe doctorul cel vârstnic, încât după o vreme i-a oferit o slujbă. Totuşi, în ciuda bunelor intenţii, prietenia spirituală a celor doi n-a izbutit să supravieţuiască formalităţilor riguroase ale cabinetului, iar tânărul şofer s-a întors până la urmă la microbuzul lui.

În doar cincisprezece ani, înfăţişarea zonei se schimbase în întregime. Nu mai era nimeni care să-şi aducă aminte că sub birourile maiestuoase, magazinele elegante şi apartamentele moderne ce străluceau de-a lungul bulevardului ca nişte dinţi de porţelan perfecţi fuseseră odinioară – ba chiar mai erau încă – sute de morminte. Cele mai multe blocuri aveau ascensoare strâmte, cu două uşi şi mochetă pe podea. Dacă aceste ascensoare ar fi circulat nu numai între parter şi etajele de sus, ci şi hăt departe, sub pământ, ai fi putut vedea, precum feliile tăiate dintr-un tort uriaş, toate segmentele mecanismelor lăuntrice ale vieţii. Chiar la fund, strat peste strat, era scoarţa, apoi venea un pământ întărit şi pietros; peste el, un pat de morminte distruse, urmat de dunga subţire a unei străzi asfaltate; câteva apartamente îngrămădite unele peste altele; un strat de acoperiş din ţigle roşii şi, deasupra, un cer de ghips, azuriu, nesfârşit şi întins peste tot. Din când în când îi auzeai pe unii murmurând încet, ca pentru sine: „Odată, demult, prin tot locul ăsta erau morminte…“ Dar cuvintele astea le sunau ireal, cu toate că se refereau la o perioadă de acum cincisprezece sau douăzeci de ani. Ca şi când ai fi spus: „Odată, demult, fecioare mai frumoase ca zânele se scăldau în lumină în palatul de cleştar cu o mie de odăi al sultanului lunii“. Aşa de real suna: un trecut care nu fusese trăit niciodată sau un decor argintiu şi diafan de undeva din afara curgerii timpului lumesc.

Palatul Bomboană, cu coşurile de gunoi răsturnate de Nedreptate Turcpur miercuri, 1 mai 2002, în timp ce-şi parca dubiţa, fusese construit în 1966 în acest cartier, care la vremea aceea mai păstra foarte puţin din strălucirea de altădată. Cât despre bărbatul şi femeia care construiseră clădirea, deşi erau străini aici, mai fuseseră şi înainte la Istanbul.

1. Motiv tradiţional otoman constând din trei sfere întrerupte de două linii paralele (în tc., în orig.) (n.a.).

2. Dumnezeu e putere, restul e nebunie (în tc., în orig.) (n.a.).

3. Vechi stil de scriere otoman (n.a.).

4. Băutură alcoolică cu gust de anason (în tc., în orig.) (n.a.).

5. Personaj fictiv care simbolizează un dandy extrem de occidentalizat (în tc., în orig.) (n.a.).