Eugen Şerbănescu

După-amiază cu o nimfomană pe vârful muntelui Parâng

roman

Editura Polirom

2011

© 2011 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN eBOOK: 978-973-46-2089-0

ISBN 978-973-46-1854-5

Redactor: Alina Radu

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Întâmplările şi personajele neistorice din acest volum sunt pură ficţiune, orice asemănare cu situaţii şi persoane din realitate fiind întâmplătoare şi neintenţionată.

MOTTO

România este ţara pe care cu cât o cunoşti mai bine, cu atât o înţelegi mai puţin.

Jonathan Scheele

Dacă ai un vagin şi un punct de vedere, asta este o combinaţie mortală.

Sharon Stone

După-amiază cu o nimfomană pe vârful muntelui Parâng

Ştii că s-a inventat sexul la distanţă? Uite-aşa-bine, la distanţă, adică... prin computer! Sau prin laptop, dacă preferi dumneata! Nu, nu sunt eu inventatoarea, isteţule! E-adevărat că sunt o mare inventatoare în domeniu, ha, dar eu performez de aproape, de foarte aproape, de cât mai aproape... De încercat, sure, am încercat, dar doar aşa... din plictiseală. Nu e rău, ce să zic. Cu juisare, fireşte, altfel cum?! O juisare mai specială, dar bună şi asta la o adică! Vorba ceea, faute de mieux, on couche avec son ordinateur! Lucrurile se petrec, cum să spun, foarte curat, excitaţia reciprocă transmiţându-se... on-line. Avantajele? Nenumărate. În primul rând, niciun risc de îmbolnăvire. Adio prezervative, care, în treacăt fie spus, mă enervează cumplit! În al doilea rând, nicio complicaţie de ordin... metafizic. Pur şi simplu, faci sex cu respectivul şi... atât! Nu-ţi pierzi capul, nu-ţi pierzi controlul, nu te îndrăgosteşti, dar mai ales nu se îndrăgosteşte el, adică eviţi cea mai mare belea la care te poţi aştepta din partea unui bărbat! Aşadar, fără probleme... sentimentaloide, vinovăţii închipuite sau speranţe deşarte. Fără scene de isterie sau de gelozie (ah, urăsc gelozia bărbaţilor, mă scoate din sărite!), fără telefoanele stupide gen „unde eşti?, cu cine eşti?, de ce nu vii?, cât mai întârzii?“, fără vizite inopinate la domiciliu, fără nimic din toate tâmpeniile astea... care, zău, îi fac pe bărbaţi tare nesuferiţi. Pentru că, vezi tu, aşa vă compromiteţi voi toate şansele, insistând, acaparându-ne, venind peste noi şi luându-ne aerul – adică nu mai pot să ies cu nimeni, nu mai am voie să mă văd cu nimeni altcineva decât cu tine!? Ei, asta nu merge, nu se poate, e contra naturii! Nu poţi să pui stăpânire, nu poţi să pui monopol pe sexul meu! Sexul meu nu e feuda nimănui, nici măcar a mea! Sexul este un organism în sine, altul decât cel căruia îi aparţine anatomic – e o fiinţă separată, care trăieşte separat şi se schimbă de la o clipă la alta. E ca o cascadă sau ca un râu vijelios de munte, niciodată nu faci baie în aceeaşi apă. Adică niciodată nu faci sex cu „acelaşi“ sex. Non bis in idem... Chiar dacă partenerul este mereu acelaşi, sexul tău (ca şi al lui, de altfel) este de fiecare dată „altul“. Fiindcă după fiecare experienţă sexul se îmbogăţeşte, evoluează, capătă sensuri şi înţelesuri noi, nebănuite. Deci nu poţi să pui monopol pe el, că nu ai pe ce, e o structură în devenire, ca un scenariu de film. (Sexul e un film care se turnează chiar în timp ce rulează, ha!) Or, făcând dragoste prin computer, scapi de acest risc major, riscul înfeudării personale, individul nici măcar nu ştie cum te cheamă sau unde locuieşti şi deci nu poate emite niciun fel de pretenţii, n-are de unde să te ia! Eşti perfect liniştită, îţi vezi de viaţa ta. Când am chef, stau acasă, în arealul propriu, şi navighez. Navighez pe coama valului. Dacă mă plictisesc, închid computerul şi... pa, adio şi n-am cuvinte! Sau poate navigăm şi mâine, la aceeaşi oră, cine ştie?

Iată de ce a face sex la distanţă este soluţia ideală pentru toate neacazurile. Cum funcţionează mecanismul? Păi, uite cum: faci dumneata rost de un set de două... cum să le spun? – dispozitive sau aparate. Un fel de cutii negre. Din care intră şi ies semnale sexuale, ha! Sexual black boxes. În America ar costa cam 500 de dolari bucata. Aici, în Europa, pot să coste mai mult, că-i marfă de import. Cutia electro-sexuală pe care o foloseşte bărbatul este prevăzută cu o fantă – care îţi dai seama ce întruchipează... Fanta se continuă în interior cu un fel de tunel-manşon, dintr-o textilă specială, folosită de NASA la costumele astronauţilor, capabilă să se muleze pe sexul masculin ca o mănuşă, subţire şi catifelată ca propria ta piele sau... ca un adevărat sex de femeie. Pe exteriorul acestui tunel – să-i spunem... feminin – sunt montate sute de senzori electronici şi sute de ventuze mici cât o gămălie de ac, toate echipate cu pistonaşe acţionate electro-magnetic. Buuun. Cealaltă cutie electro-sexuală, cea pe care o foloseşte doamna, nu are fantă, ci, normal, are un fel de baton de cauciuc – să-i spunem... masculin – în erecţie, ha! Acest penis de cauciuc este şi el prevăzut, dar nu pe exterior (pe exterior este lubrifiat), ci pe interior, cu sute de senzori electronici şi sute de ventuze de acţionare locală. Buuun. Acum, cutiile astea se conectează la computerele amanţilor, fiecare la el acasă. Transmiterea actului sexual propiu-zis se face în timp real. Mişcările bărbatului, de du-te-vino sau circulare, după stilul fiecăruia, executate, la el acasă, în tunelul-manşon al cutiei feminine, sunt recepţionate de senzori şi transmise on-line la celălalt computer, aflat la locuinţa femeii, care le transformă în impulsuri şi le trimite la ventuzele batonului masculin. Acesta, introdus în sexul doamnei, reproduce exact mişcările „originalului“ – provocându-i astfel pulsaţia erotică specifică. Pulsaţie care – în acelaşi timp – este captată de senzorii batonului masculin şi transmisă, tot on-line, înapoi la fanta feminină, la ventuzele de pe tunelul feminin, pe care îl mulează şi-l văluresc în consecinţă, producând, pe viu, reacţia sexului domnului. Şi tot aşa, acţiune şi reacţiune, acţiune şi reacţiune... Un principiu fundamental al Universului. Ţine cont că fluxurile astea se transmit instantaneu, cu viteza luminii. Dacă adaugi sonorul – gemetele, exclamaţiile de extaz – şi imaginea excitantă de pe monitoare (cei doi vizionându-se reciproc), ai tabloul complet.

De fapt, ce se ascunde în spatele acestui „tablou complet“? Un transfer de emoţionalitate sexuală? Un duplex erotic? O... osmoză post-modernistă între realitatea concretă şi realitatea virtuală?... Nu cumva textila aceea de la NASA, subţire şi catifelată ca pielea de om, este chiar frontiera permeabilă dintre umanitate şi tehnologie, dintre trecutul bunicilor noştri, cu budigăi şi maiou, şi viitorul copiilor noştri, când organul vostru masculin va deveni, iartă-mă, un simplu joy-stick?! Un joy-stick care, e-adevărat, nu va mai muri niciodată... pe ecranele monitoarelor! Iar orgasmul, deşi real, oh, Doamne, şi numai eu ştiu cât de real poate fi un orgasm!, este în acelaşi timp şi virtual, întrucât nimeni nu poate pune mâna pe el, pe orgasm. Orgasmul – cea mai înaltă sistare a vieţii în favoarea plăcerii – se poate transmite prin orice: ţesut uman sau cip de calculator. Bineînţeles că trebuie să-l ai, ca să poţi să-l transmiţi, orgasmul! Dacă nu-l ai, adio şi n-am cuvinte, nu ţi-l poate inventa nici mama computerului! O să întrebi care e resortul sexului la distanţă. Înstrăinarea. Alienarea omului faţă de om. Neputinţa de a mai face curte unei femei ori neputinţa de a mai accepta curtea unui bărbat. Sau o imensă frică faţă de sexul celălalt, o groază de a nu fi refuzat, respins, ignorat, anulat. Deşi nu sexul opus, în ansamblul lui, te refuză când te refuză cineva, ci numai... un membru al acestuia, al ansamblului! Deci nu trebuie generalizat. Mai sunt milioane de alţi membri (alte membre, ha!) care nu te-ar refuza deloc, dimpotrivă – te-ar lua bucuroase dacă te-ar cunoaşte, dac-ar ştii că exişti! Dar nu ştie nimeni că exişti. Or, prin computer, exact asta faci – anunţi că exişti şi eşti disponibilă. Totul devine astfel mult mai simplu, niciunul dintre parteneri nu mai are nicio responsabilitate şi nicio vină. Merge contactul, cu atât mai bine, nu merge – computerul e de vină! Las la o parte diverse alte perversităţi conexe care sunt acolo, de un potenţial afrodisiac indubitabil – poţi să fii, de exemplu, în aceeaşi casă cu el, dar în camere diferite sau chiar în aceeaşi cameră, dar faci amor cu el fără să-l atingi! Adică ai partenerul la îndemână, dar nu-l foloseşti direct, ci prin Internet! Pentru variaţie, ha!... In varietate voluptas! Te uiţi când la el, direct – cum penetrează cutia aceeea, care ar trebui să fii tu –, când la monitor. Apare o senzaţie de dedublare stranie, parcă ai fi în două locuri în acelaşi timp. Ubicuitate curată! Foarte tare! Nu mai vorbesc dacă te afli la distanţă, să spunem tu la Bucureşti şi el la New York, fie că e vorba de un necunoscut, fie chiar de iubitul en-titre, invenţia te ajută enorm, umple, orice s-ar spune, un gol... nu, nu golul acela, dragule, la care visaţi voi tot timpul!, ci un alt gol, golul de comunicare!... Dacă tipul e un necunoscut, explorezi on-line orgasmul pe care ţi-l va putea oferi pe viu, când veţi interacţiona în carne şi oase, nu de alta, dar e bine să ştii dacă merită osteneala întâlnirii... Iar dacă e iubitul oficial, îi ţii interesul treaz până vine din delegaţie, bursă etc. Compensezi adică distanţa, care este cel mai mare ucigaş al iubirii. Pentru că depărtarea geografică e fatală pentru un cuplu, produce nu numai despărţiri, ci şi tot felul de alte surprize, chiar drame. Am o prietenă, doctoriţă la Filantropia; a plecat trei luni de zile la Madrid, pe un contract cu un spital de-acolo, are 30 de ani, cam de vârsta mea, are şi o fetiţă de 14 ani (bine dezvoltată), ce mai – femeie serioasă! Vorbea la telefon aproape în fiecare zi cu prietenul ei, om serios şi el, profesor de istorie la Facultatea de Drept, l-am cunoscut şi eu, că vreau să intru în Barou. Când s-a întors doctoriţa acasă, necaz mare, fetiţa ei – gravidă. În sfârşit, n-a fost o problemă pentru maică-sa s-o rezolve, numai că adevăratul necaz a venit după aceea, când fata a dezvăluit cu cine rămăsese gravidă. Cu cine crezi? Cu profesorul de istorie!... Ha-ha-ha-ha!.... Vezi ce surprize poţi avea din cauza geografiei? Normal că, între timp, m-am culcat şi eu cu el, doar nu puteam să scap ocazia! Occasio facit furem. Întotdeauna am avut o predispoziţie pentru profesorii de la Drept. De ce? Pentru că... declamă. La pat, vreau să spun. Declamă nemaipomenit la pat. N-ai mai auzit de asta?! Cum fac?! Foarte simplu: rostesc clar şi răspicat, ca nişte stentori, versete romane. E foarte interesant. Şi ceea ce mă face să înnebunesc de plăcere este că, în acele momente, în timp ce mă penetrează... sunt complet indiferenţi, adică nu-mi dau nicio atenţie, ca şi cum aş fi un obiect acolo... neimportant... al inspiraţiei lor retorice. Nu erotice, dragule! Retorice! Ceea ce, de altfel, e cam acelaşi lucru! Nu degeaba retoric e anagrama lui erotic! Eu cred că, aşa cum retorismul este elocinţa spiritului, erotismul este elocinţa sexului. Câte procese la bară câştigă sexul, oho! Şi câte favoruri sexuale am văzut eu în justiţie, n-ai tu păr în cap! Nu mai vorbesc câtă adrenalină se varsă în marile pledoarii!! Tone. La urma urmei, ce sunt marile triumfuri retorice, acele discursuri briliante care aruncă audienţele în aer, dacă nu juisări ale spiritului! (Ale spiritului celui care pronunţă discursul, dar şi ale celor care ascultă; se intră, mă-nţelegi, într-o rezonanţă de juisări.) Bunăoară, împăraţii romani pe care-i aduc mereu în pat când sunt cu un bărbat... (Totdeauna în pat suntem cel puţin trei, doi reali şi restul fantasmatici – fantasmaticii mei, dar poate şi fantasmaticele lui...) Ei bine, aroganţa lor imperială mă striveşte şi nemilos, şi delicios în acelaşi timp. N-ai idee ce poţi simţi în acele momente, senzaţia aceea copleşitoare, de care nu te poţi apăra, de cădere în sus, complet detaşată de orice grijă de orice apăsare... de minimis non curat praetor... sau, dacă preferi, aquila non captat muscas... Deşi, în cazul meu, s-ar potrivi... ad augusta per angusta... Ha, ha, ha, ce, nu sunt suficient de strâmtă pentru tine, iubitule?... Aşadar, principiile Dreptului roman, dar şi proverbele lor, recitate cu nesaţ, în timp ce... mă harponează cu prelungi lovituri neglijente şi dispreţuitoare de şolduri, sunt afrodisiace rău de tot, mă excită mortal. Nu-i de glumă, în acele momente mă posedă chiar marii senatori ai Romei, care şi-au abandonat o clipă, special pentru mine, treburile lor importante de stat, poate tocmai au venit de la vreo întrevedere secretă cu Nero sau Caligula sau Traian sau Titus-Livius, tizul meu, poate chiar uneltesc asasinarea lui Cezar, mai ştii?... Sau poate tocmai pun la cale creşterea frontierelor imperiului, de exemplu, cucerirea Franciei, da, sau, vorba ta, cucerirea Daciei, de ce nu?!... Bărbaţii ăştia întorceau istoria cu fundul în sus şi-i făceau apoi ce voiau, n-aveau greţuri, vărsături sau dureri de cap, îţi dai seama... Cred că istoria a juisat de multe ori sub togile lor imaculate... Ei bine, la apelul meu, ei fac un salt înainte de două mii de ani şi ies din tunelul timpului pentru a intra în... tunelul sexualităţii mele nesăţioase, ca într-un ochean întors în timp. E minunat. Dintr-odată eu sunt... revanşa, revanşa istoriei: acum Dacia îi cucereşte pe ei, decăzuţi din cezari în muritori, îi inhalează pe toţi la un loc, îi dizolvă, îi aneantizează... în spasmele şi volutele sexului meu carnivor. (Există şi sexuri vegetariene.) E monstruos de senzual recursul la istorie, mie una îmi produce orgasm după orgasm. Şi intru astfel în rezonanţă cu ritmul cadenţat, de marş forţat al marilor cohorte romane, în mirosul acru al scuturilor şi-n zăngănitul zalelor peste pulpele lor goale... mărşăluind asudate peste punţi şi peste poduri şi peste viaducte, în timp ce eu mă zbat, ba nu, mă zbengui în suliţele lor de soldaţi stătuţi, trepidez toată până la autodistrugere... până când lava le ţâşneşte fierbinte, ca la Pompei şi la Haerculanum... Ah, ia-mă acum, ia-mă, te rog, te implor!... Altfel nu pot să scap de ei... ah, da, da, da.... DA!!!!!!!.... Ave, ave, ave... muritorii, Cezarina va salutat....

Uff, te-ai speriat? Ca scriitor ai văzut multe la viaţa ta, nu? Nu, nu mă cheamă şi Cezarina. Mă cheamă, după cum ştii, Livia. Şi Anabela. Livia Anabela Hosta. Îmi plac fotoliile astea, chiar în faţa ferestrei, le-ai aşezat special pentru mine? Pentru picioarele mele?! Ha, nu sunt chiar aşa de lungi pe cât aş vrea. Deşi, fie vorba între noi, lungimea picioarelor n-are nicio legătură cu... senzualitatea! Dac-ai ştii câte femei cu picioare potrivit de lungi, normale, ba chiar scurte, sunt mult mai diligente la pat decât cele mai sofisticate modele! Pentru că responsivitatea erotică a femeilor n-are nicio legătură cu silueta lor. Dar voi faceţi confuzie. Între aparenţă şi esenţă. De altfel, bărbaţii trăiesc într-o confuzie totală în relaţia cu femeile de când se nasc până mor. Foarte bine, foarte bine! Asta îmi convine şi mie. Pot să vă manipulez mai bine. Normal, ce, voi nu ne manipulaţi pe noi?! Ha! Toată lumea manipulează. Şi copilul din leagăn îşi manipulează părinţii. Manipularea face parte din instinctul de conservare, dragule. Iubirea cea mai sinceră, nesusţinută de o manipulare discretă, de bună-credinţă, din partea amândurora, colapsează în două zile. Apropo, mă placi mai mult pe tocuri sau în picioarele goale? În picioarele goale?! Vezi, ai marcat un punct! Ştiu că nu eşti sincer, dar nu contează... Sinceritatea bărbaţilor oricum mă irită. Ştiu că vă placem pe tocuri. Goale şi pe tocuri. Vă place cum ni se zguduie fesele, nu? Dacă nu v-aş cunoaşte... Stau în burta voastră turceşte. Aşa cum voi aţi stat în burta noastră când eraţi mici, noi stăm în burta voastră acum, când sunteţi mari! De fapt, tot mici sunteţi, dar dacă vă place să vă daţi mari, treaba voastră... Anyway... Ia să vedem perspectiva... Pot să deschid fereastra? Ce vârf e acela? Mândra... Uite ce frumos se decupează pe cer, parcă e pictură, de la Hollywood! Ce aer curat!... Te linişteşte muntele? Nu, nu neapărat Parângul, muntele în general... Şi pe mine. Singurul lui dezvantaj este că n-are viaţă socială. Ceea ce, pentru mine, e fatal. N-aş putea să locuiesc aici. Însă pentru evadări în genune... genuine vreau să spun... nu e rău... Ce linişte!... Ascultă!... Parcă latră câinii în fundal! Ba nu, chiar în curte, chiar sub noi, unde naiba? Sub pervaz? Hei, dragule, de ce latri? Hai, vino la mine, vino la mine!... Uff, prăpăditule, eşti frumuşel!... A câta oară venim aici? A treia?! Numai atât?! Parcă venim aici de-o veşnicie. Uite, să-ţi fac o tumbă! Tabadup, tabada, tabadup!... Te-aşteptai la chestia asta de la o avocată serioasă? Păi vezi că nu mă cunoşti? Natura non facit saltum... Dar eu fac salturi! Tabadup, tabada, tabadup!... Crezi că am corp frumos? Sâni frumoşi? Ce au?! Metafizică?! Ah, eşti drăguţ... Dă-mi, te rog, un halat, ceva... Nu, şampanie nu beau, mulţumesc. Ţi-am mai spus... nu beau alcool. Puţină apă, te rog... Apă plată... Mulţumesc. Ce curtenitor eşti!... Nu ştiu, ar trebui să mă trimiţi s-o iau singură! Şi să-ţi aduc şi ţie... Mi-ar plăcea să mă pui să te servesc, să fii mai dictatorial... Când suntem doar noi doi, bineînţeles. Atâţia mă servesc la Bucureşti, că m-am plictisit!...

Va să zică, un laptop şi un şemineu... Doar atât îţi trebuie pentru inspiraţie? Vii des aici? Cum îi spune? Căsuţa din poveşti... Înţeleg că nu-i a ta, dar a cui? A Uniunii Scriitorilor!? I-auzi! Credeam că Uniunea Scriitorilor nu mai are facilităţi locative. Nici la munte. Nici la mare. Nu le-aţi pierdut pe toate după Revoluţie? De îndată ce Partidul Comunist a dispărut, nemaifiind nevoie de propaganda voastră mascată, de complicitatea voastră cu regimul, oops, aţi pierdut şi facilităţile! Oricum, voi, scriitorii, sunteţi cam săraci şi nici n-aveţi putere, no offense. N-aveţi putere socială... Cei care aveţi emisiuni pe la televizor sunteţi mai cunoscuţi, aveţi ceva notorietate, dar restul... pe cine interesează ce scrieţi voi? Bateţi apa în piuă, în loc să scrieţi marile romane ale căderii comunismului... S-a schimbat o lume, băieţi, materie epică din belşug, dar unde sunt scriitorii care s-o toarne în pagină? Barem ăilalţi, ăia de dinainte de Revoluţie, au avut şi ei acolo ceva, un obsedant deceniu, voi nici măcar atâta n-aţi inventat! Ei bine, îţi dau o veste: cenzura comunistă a generat creatori mai autentici decât toate libertăţile astea... postcomuniste la un loc! Bizar, nu? Te-ai fi aşteptat ca, după căderea sistemului, să apară o inflaţie de capodopere de sertar, adică lucrările acelea, ştii tu, care fuseseră strangulate de cenzură, nu putuseră să vadă lumina tiparului din cauza regimului opresiv şi de-abia aşteptau momentul potrivit să explodeze! Ei, unde sunt? Păi asta e, că nu sunt! Au trecut atâţia ani şi... nimic! Sertarele au fost, de fapt, goale. E înfricoşător să ajungi la concluzia că regimul comunist a fost, de fapt, în pofida voinţei lui, un catalizator de talente şi un făuritor de opere de valoare, nicidecum un deşert spiritual (cum s-ar fi vrut el însuşi). E tare, nu? Adică puşcăria te inspiră mai mult decât libertatea? Oare spiritul uman devine mai fertil când este agresat, când e pus sub presiune, când e băgat la mititica, decât când se află à l’aise şi poate călători şi se poate exprima după voie? Starea de detenţie (fie şi mascată, cum a fost comunismul, cum e, de fapt, orice dictatură) să fie, ea, prolifică pentru artişti? Brrrr! M-apucă groaza!.. Reiese că, în comunism, obstacolele reprezentate de dogmă şi de cenzura ideologică au obligat creatorii la muncă şi la sudoare, frate! Le-au impus cel puţin... recursul la metodă, ha!... şi-anume metoda ambiguităţii, combinată cu încifrarea ideilor. Or, căutând ambiguitatea şi încifrarea ca pe o cale de ocolire a dogmei şi ideologiei, scriitorii, dar şi alţi creatori au nimerit, nu de puţine ori, tocmai peste cealaltă ambiguitate şi încifrare, cea artistică, au dat adică peste codificarea proprie oricărei opere autentice! Şi astfel au apărut cărţi valabile şi perene! Comunismul chiar a produs opere substanţiale, care stau în picioare bine-mersi, nu?! Ce se observă astăzi? Că dispariţia dogmelor ideologice şi implicit a opreliştilor de exprimare este confundată de cei mai mulţi cu dispariţia necesităţii codificării artistice. Pentru ei, libertatea de creaţie înseamnă pur şi simplu să spui lucrurilor pe nume, să prezinţi emoţia enunţiativ, declamativ, ca pe o marfă de tarabă, în loc s-o sădeşti, s-o creezi în mintea receptorului... s-o codifici. Ceea ce, vezi bine, este profund greşit. Fără codificare artistică n-ai operă estetică. Iar fără estetică n-ai plăcerea lecturii. Lectură care, la rândul ei, avea un farmec special atunci, în dictatură, şi e altfel acum, în extra-dictatură. În vremea aceea, literatura era o cale de supravieţuire. Deopotrivă şi a autorilor, şi a receptorilor. Cititul, incluzând aici tot traseul, de la ce citeai la ce gândeai despre ce citeai, era unul dintre puţinele acte personale care îţi mai rămâneau sub control ţie, şi nu regimului. (Altfel, un act atât de intim cum este actul sexual fusese ultra-comunizat, fiind complet mistificat de frica sarcinii de care nu se putea scăpa sau din cauza condiţiilor precare de desfăşurare: frig în case, lipsa apei calde etc.). Or, actul lecturii, actul ca atare, se putea încă desfăşura nestingherit, nereprimat, în stare pură. (De-asta eu am spus întotdeauna că lectura are acelaşi grad de intimitate ca şi sexul.) În extra-dictatură, adică în tranziţia asta à la roumaine, care nu se va termina niciodată, lucrurile se schimbă: lumea, normal, vrea să trăiască, nu să citească. E timpul trăirii, dragule... (Timpul mărturisirii nu va fi niciodată, ha!..) Eu îi înţeleg, destul au citit, destul s-au refugiat, nu-i aşa, în alte realităţi, când realitatea înconjurătoare era aşa cum era... Când ieşi din detenţie, nu-ţi arde de citit. Îţi arde de trăit. Îţi arde buza de recuperat viaţa. Că unii, după cum văd eu, cu uimire, de când m-am întors din America, recuperează anapoda, mănâncă, lacomi, fructele libertăţii‚amestecându-le de-a valma – necoapte, dulci, stricate, fermentate –, apoi se strâmbă, făcându-şi gura pungă (asta e, domne, libertatea? Dacă ştiam, nu mai făceam revoluţie), şi scuipă sâmburii pe jos, iar copacul îl lasă neudat, în pericol de a se usca – asta nu mai e vina copacului. Că nu ştiu să se bucure de libertate, se sperie de ea, o siluiesc, şi o stîlcesc, şi o neagă, şi o scuipă prosteşte, şi-i dau cu piciorul în coaste, uitând din ce-au scăpat – asta nu mai e vina libertăţii. Unii poate nici nu ştiţi că aţi fost în detenţie... Poate nici acum n-aţi aflat că v-aţi eliberat, şi-asta e posibil... Bun, de acord, nu e vina voastră. Dar a cui? Eram condamnaţi să supravieţuim într-un fel sau altul, de acord. Unii am fugit în străinătate, alţii aţi supravieţuit aici. Şi v-aţi obişnuit atât de tare cu puşcăria, că mai-mai v-aţi întoarce în ea, nu-i aşa?! Nu e vina voastră, a celor care aţi rămas, şi nu e vina nici a noastră, a celor care am plecat... Nimeni n-are nicio vină, aud asta la fiecare pas... Oricum, cu trecerea timpului, nimeni nu va mai şti a cui a fost vina, care nu e singulară şi nu e de ieri, de azi, nu, vina s-a acumulat, ca straturile geologice, ehe, vina e istorică... Şi va rămâne în paginile de istorie¹. Pentru cine are timp s-o răsfoiască. Eu nu am. Să judec cu mintea de-acum istoria, mai veche sau mai recentă, ar fi o greşeală. Sau cel mult o aventură, sortită eşecului. Istoria trebuie judecată în contextualitatea vremii de care se ocupă. Or, eu trăiesc acum şi nu atunci! Contextualitatea vremii este imposibil de înţeles de un ne-contemporan. (Uneori este aproape la fel imposibil de înţeles chiar şi de către un contemporan...) Am senzaţia că mi se aşază tot mie pe umeri o vină care nu e a mea, dar pe care nici nu pot s-o atribui sută la sută cuiva anume. Şi-atunci, m-apasă ca şi când mi-ar aparţine mie ab initio. Ştiu că mi se trage din comunism, când tot timpul te simţeai vinovat de câte ceva, te simţeai vinovat de cele mai fireşti gesturi, de propria viaţă. Şi-atunci de ce să-mi mai bat capul? Nu sunt cinică, dragule, sunt realistă. Încerc să mă protejez, ba chiar să mă salvez. De fapt, toată viaţa n-am făcut decît să încerc să mă salvez. Sunt conştientă că m-am născut sub comunism, sunt produsul lui sută la sută, chiar dacă, după aceea, am umblat atât de mult în Lumea liberă. Dar dacă nu te-ai născut de la început în libertate, nu vei face decât s-o mimezi, libertatea, cu mai mult sau mai puţin talent, toată viaţa. Şi-atunci ce să fac, să mă sinucid? De fapt, eu am trecut de partea cealaltă a sinuciderii, orice disconfort, dezagrement, umilinţă le-am transformat în plăcere. De aceea, mai bine mă culc cu un bărbat decât să citesc o pagină de istorie, al cărei timp oricum nu-l mai pot da înapoi. Un bărbat îl poţi da mereu înapoi, ca un resort pe care-l armezi şi-l destinzi de câte ori vrei, ăsta-i şi fermecul lui, repetabilitatea cu variaţiuni, ha, pe când istoria, n-ai ce să-i mai faci, n-ai cum s-o mai dai înapoi. S-a petrecut şi gata! Aşa că propun să sărim acest capitol, vrei?!

Am vrut să dau la Filosofie. Până la urmă am dat la Italiană, secundar Latină. Am făcut un an la Craiova. Pe urmă am plecat în Italia, pe urmă în Bosnia, apoi în Olanda, pe urmă în America. Acolo am făcut Dreptul, la New York University. Eşti impresionat? De ce?! Păi vezi că nu mă cunoşti?!... Ah, sunt foarte ambiţioasă, te-anunţ de-acum, sunt Leoaică. Mi-am resetat creierul de mai multe ori... de fiecare dată când am schimbat ţara, am resetat şi creierul... Nu, altceva nu mi-am resetat, doar creierul, el resetează şi... restul, isteţule!... Vorbesc şase limbi străine; pe unde am fost, am învăţat imediat limba. În rest, sunt... cum să spun?... Umilo-dârză. Cu timpul, mi-am transformat inteligenţa – iartă-mi lipsa de modestie – din strălucită în diabolică.

Te-am speriat? Ha-ha-ha... Dacă mă provoci... Altceva?! Ce mai vrei să ştii despre mine?! Dieta? Am faze: în America, eram vegetariană, aici în România, sunt omnivoră. Ce-mi place cel mai mult? Hmm... Îmi place să demontez. Orice. De la jucării la bărbaţi. Deconstructivismul bărbaţilor, plăcerea mea numărul unu, ha! Mai ales psihologiile lor. Nu posologii, dragule... Psihologii!... Dar şi posologii, ai dreptate, posologii şi moduri de întrebuinţare. Ale bărbaţilor şi ale pisicilor. Între bărbaţi şi pisici există o înrudire, orice s-ar spune. Şi unele, şi ceilalţi sar pe tine. Îmi plac pisicile la nebunie. E animalul meu favorit. Am acasă două birmaneze. Sunt atât de drăguţe... Le mângâi tot timpul, ca pe nişte amulete vii... mă uit în ochii lor şi ele se uită la mine de departe, de departe... misterioase ca un sfinx. Et pour cause! Şi eu am ochi cenuşii-marin!... Dar tu? Ai ochi verzi, desigur. Mi s-a spus că observi mai multe decât laşi impresia... Normal că m-am informat despre tine, ce părere ai, crezi că mă combin cu necunoscuţi? De unde ştiu? Pe surse... Mă priveşte, sursele nu se deconspiră. Ia să vedem, tu ce-ai observat la mine? Fire voioasă... Asta ştiu, vede toată lumea că sunt voioasă, tu spune-mi ceva ce nu se vede... Atunci să-ţi spun tot eu. Sunt voioasă, e-adevărat, dar câteodată m-apucă o disperare groaznică. Nu ştiu de unde-mi vine. Nu, nu e vorba de singurătate. Parcă aş vrea să fiu în mai multe locuri în acelaşi timp. Şi nu pot... Nu pot! Nu pot să fiu ubicuă, asta mă deprimă... În momentul în care intru la un cocktail, la o recepţie sau la un dineu, în aceeaşi clipă m-am şi plictisit, aş vrea să fiu în altă parte, să cunosc alţi oameni, să primesc alte cărţi de vizită, deşi nici pe-acelea nu le-aş citi, nu ştiu, e foarte complicat... Păi da, tu ai fost un norocos, pe-a ta am citit-o chiar a doua zi, în pat, la breakfast. M-a intrigat că n-aveai niciun titlu. Cine o fi omul ăsta care îmi dă o carte de vizită aşa, fără niciun titlu? Nici ministru, nici senator, nici deputat, nici om de afaceri!... E nebun? Ce tupeu! Doar nu crede că o să-l sun eu? Dar, dacă n-are niciun titlu, ce caută la Ziua Americii? Erai cu profesorul Şaru V. şi m-am oprit să-l salut, avem prieteni comuni, acesta a fost norocul tău! Se vede că nicio întâlnire nu e întâmplătoare, dragule... Şi l-am sunat, a doua zi, şi mi-a spus că eşti scriitor şi că-ţi merge vestea că eşti cam enigmatic şi distant. A, atunci se schimbă situaţia! Ia să vedem noi cât de distant e! Şi te-am sunat... Pur şi simplu din curiozitate. N-am niciun interes cu tine, ce interes să am cu un scriitor!? Eu am interese cu oameni de afaceri, politicieni, alte cercuri... Însă vreau să spun că nu eşti enigmatic, eşti doar selectiv. Din cauza asta laşi impresia că eşti distant. Pe dinăuntru, însă, eşti destul de cald. Eşti chiar un exploziv. Ha, exploziv cu efect întârziat! Dar nu ştiu dacă pot să am încredere în tine. Da, toţi spuneţi la fel şi pe urmă mă vorbiţi la colţ de stradă. Însă tu... trebuie să recunosc, până acum, nu te-ai lăudat nimănui. Ăsta e un fapt, nu mi-am auzit vorbe de la tine. Eşti discret. Tipii cu care am mai ieşit şi, după aia, povestesc colegilor, prietenilor – aici, în România, pentru că, în străinătate, bărbaţii nu vorbesc despre aventurile lor – ce fac eu, cum fac, uneori cu lux de amănunte, mă scot din sărite. Îmi vine să-i împuşc. „Cine, avocata aia blondă şi sexy care s-a întors din America? Care a avut emisiunea aceea nostimă, cu tinerii de succes, la televizor? Am avut-o, bineînţeles, e bună rău...“ Miticismul ăsta de mahala este nociv, mai ales acum, după intrarea ţării în Europa, unde e mai multă discreţie. Nici nu mă repatriasem bine şi unii mă şi avuseseră! Normal, nu-i aşa, până nu-ţi anunţi prietenii, familia, cercul de relaţii, eventual presa, că te-ai culcat cu celebritatea X sau Y, nu te simţi fericit! E ca şi în politică, degeaba faci o acţiune de binefacere dacă nu o şi mediatizezi, e ca şi cum n-ai fi făcut-o deloc! Ce observ eu de când m-am întors: românilor le place tare mult să se laude cu cuceririle lor sexuale. Ajung până acolo încât preferă ca lumea să ştie că s-au culcat cu o VIP, fără să se fi culcat cu ea în realitate, decât să se fi culcat cu ea în realitate, fără să ştie nimeni! Chestia asta mă enervează. După ce au norocul să se culce cu mine, se mai şi laudă?! Păi da, să te culci cu mine e un noroc, cred că ţi-ai dat seama... Îi copleşeşte pe mulţi, ca la premiul cel mare la Loto, o iau razna. N-am ce să le fac, aşa-s bărbaţii. Eu asimilez avansuri de toate felurile, şi mai fine, şi mai abrupte, de genul „Pledaţi şi la bară? Cunosc o introducere care v-ar plăcea...“. Nu mă deranjează niciun tip de avans, oricât ar fi de impertinent. Pe toate le primesc cu zâmbetul pe buze, relaxată. Dacă nu-mi place cineva, n-are nicio şansă, indiferent de tipul avansului, iar dacă îmi place, are toate şansele, indiferent de tipul avansului, repede ajunge cu mine în pat, totul curge de la sine, ai văzut şi tu, eu nu fac un eveniment din chestia asta, mă bucur de tine, mă simt bine cu tine şi-atât. Nici nu pun condiţii, nici nu dramatizez, pe când bărbaţii, după, dramatizează întotdeauna: fie triumfă, exultă, de parcă aş fi prima femeie din viaţa lor, de parcă ar fi cucerit o redută şi trebuie neapărat să se împopoţoneze cu decoraţia în piept, Legiunea de Onoare, nu alta! Fie cad în depresie şi se ţin ca scaiul, nu mai poţi să scapi de ei. De tine mi-a plăcut din prima clipă: nu mi-ai făcut niciun avans, nu mi-ai cerut nimic, nici întâlnire, nici număr de telefon, nici carte de vizită, nici când ne mai vedem, nici când nu ne mai vedem... Am vorbit puţin... ceva serios, mi se pare... exact, despre războiul din Irak, după asta mi-ai dat cartea de vizită, te-ai scuzat şi-ai trecut, firesc, la alţi invitaţi. Şi mi-am zis, uite un tip care nu-mi cere nimic, nici nu încearcă să mă agaţe sau să mă acapareze toată seara, cum fac alţii... Pe urmă mi-am dat seama care a fost tactica ta... Ai împins meciul în prelungiri. Până când am cedat şi te-am sunat. Cum ar veni – moarte subită! Golul de aur... Bravo! Ai riscat... şi ai câştigat! Într-adevăr, golul de aur eram chiar eu!...