Charles Dickens, Bleak House

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6538-9

ISBN PDF: 978-973-46-6539-6

ISBN print: 978-973-46-6468-9

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Abraham Solomon (1824-1862), În aşteptarea verdictului, 1859

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CHARLES DICKENS (1812-1870) este unul dintre cei mai valoroşi şi mai îndrăgiţi scriitori ai epocii victoriene. Presărate cu intrigi întortocheate, personaje pitoreşti şi descrieri ale societăţii timpului, romanele sale lasă mereu asupra cititorilor o amintire de neşters. Viaţa tumultuoasă a lui Dickens este o sursă nesecată de inspiraţie, multe dintre experienţele din copilărie şi adolescenţă regăsindu-se în romanele sale: când Charles abia intrase la şcoală, tatăl lui a fost arestat din cauza datoriilor şi închis împreună cu restul familiei la Marshalsea. Fiind cel mai mare dintre copii, Charles a fost trimis să muncească la fabrica de cremă de ghete Warren, unde a îndurat umilinţe şi privaţiuni care l-au marcat pentru totdeauna. După trei ani s-a întors la şcoală şi, la încheierea studiilor, s-a orientat spre o carieră jurnalistică ce i-a deschis curând porţile spre lumea literară. De-a lungul vieţii a publicat numeroase romane, nuvele şi povestiri, dintre care amintim: Oliver Twist (1839), Nicholas Nickleby (1839), Poveste de Crăciun (1843), David Copperfield (1850), Mica Dorrit (1853), Timpuri grele (1854), Poveste despre două oraşe (1859) şi Marile speranţe (1861).

Lista personajelor

Domnul Bayham Badger, medic, liber-profesionist în Londra.

Matthew Bagnet („Lignum Vitae“), fagotist, fost artilerist.

Woolwich Bagnet, fiul său.

Lawrence Boythorn, prietenul impetuos şi cordial al domnului Jarndyce.

Inspector Bucket, ofiţer de poliţie, detectiv ager şi neobosit.

Domnul William Buffy, Pair, membru în Parlament, prieten al lui Sir Leicester Dedlock.

Richard Carstone, minor în tutela domnului Jarndyce, reclamant la Înalta Curte de Justiţie.

Domnul Chadband, preot, bărbat voluminos, unsuros, mulţumit de sine, nu aparţine nici unei secte aparte.

Sir Leicester Dedlock, reprezentantul uneia dintre familiile faimoase din ţară.

Domnul Gridley (Omul din Shropshire), reclamant ruinat de Înalta Curte de Justiţie.

William Guppy, secretar de avocat, în serviciul firmei „Kenge şi Carboy“.

Căpitanul Hawdon („Nemo“), ofiţer în armată; mai târziu copist de texte şi acte juridice.

John Jarndyce, bărbat mărinimos, cinstit, necăsătorit, de vreo şaizeci de ani; tutorele lui Richard Carstone şi al Adei Clare.

Domnul Jellyby, soţul blajin şi modest al doamnei Jellyby.

Peepy Jellyby, fiul neglijat şi nefericit al celui de mai sus.

Jo (Vlăjganul), măturător de stradă.

Tony Jobling (Weevle), copist judiciar şi prieten al domnului Guppy.

Domnul Kenge (Kenge, Vorbă-Lungă) om corpolent şi arătos; coproprietarul cel mai în vârstă al firmei „Kenge şi Carboy – avocaţi“.

Domnul Krook, negustor de articole marinăreşti, bătrân cam sărit.

Mercury, lacheu în serviciul lui Sir Leicester Dedlock.

Domnul Rouncewell, metalurgist, fiul îngrijitoarei de la Castelul lui Sir Leicester Dedlock.

George Rouncewell (domnul George), alt fiu; flăcău nesăbuit ce se-nrolează în armată; mai târziu patronul unui pavilion de tir.

Watt Rouncewell, nepotul doamnei Rouncewell.

Harold Skimpole, bărbat scânteietor, vesel, sentimental, dar egoist cu desăvârşire.

Bartholomew Smallweed, nepotul domnului şi-al doamnei Smallweed.

Bunicul Smallweed, bătrân din cale-afară de vârstnic.

Domnul Snagsby, librar, specialitate cărţi juridice; om blând şi timid.

Phil Squod, om de serviciu la pavilionul de tir al domnului George.

Little (Micul) Swill, cântăreţ comic, cu faţa roşie.

Domnul Tulkinghorn, avocat pe lângă Înalta Curte de Justiţie; sfătuitor jurist al lui Sir Leicester Dedlock.

Domnul Turveydrop, bărbat ce se comportă ca un gentilom; celebru pentru „Înalta-i Ţinută“.

Prince Turveydrop, fiul său, tânăr, blond, cu înfăţişare de adolescent.

Domnul Vholes, avocatul lui Richard Carstone.

Allan Woodcourt, tânăr medic militar.

Doamna Bayham Badger, doamnă între două vârste, ce se îmbracă de parcă ar fi o tinerică.

Doamna Bagnet, femeie cu înfăţişare soldăţească; soţia lui Mathew Bagnet.

Malta şi Quebec Bagnet, fiicele ei.

Doamna Bucket, soţia ageră a domnului inspector Bucket.

Doamna Chadband, femeie severă şi tăcută; soţia domnului Chadband, preot.

Ada Clare, minoră în tutela domnului John Jarndyce.

Lady Honoria Dedlock, doamnă mândră şi distantă, soţia lui Sir Leicester Dedlock.

Volumnia Dedlock, doamnă de şaizeci de ani, vară a lui Sir Leicester Dedlock.

Domnişoara Flite, bătrână mică de statură, pe jumătate nebună, reclamantă la Înalta Curte de Justiţie.

Guster, slujnică la familia Snagsby.

Mademoiselle Hortense, camerista Lady-ei Dedlock.

Doamna Jellyby, doamnă devotată nevoilor publice, în dauna celor casnice.

Caroline Jellyby (Caddy), fiica cea mai mare şi secretara ei.

Jenny şi Liz, soţii de cărămidari.

Charlotte Neckett (Charley), fată cu apucături de femeie matură, sigură de sine, fiica mai mare a unui funcţionar de percepţie.

Doamna Pardiggle, membră activă a mai multor comitete de conducere.

Roza servitoarea Lady-ei Dedlock, frumuseţe de brunetă, venită de la ţară.

Doamna Rouncewell, bătrâna îngrijitoare frumoasă şi maiestuoasă a lui Sir Leicester Dedlock.

Bunica Smallweed, bătrână căzută în mintea copiilor.

Judy Smallweed, nepoata ei.

Doamna Snagsby, femeie scurtă de statură şi îndărătnică.

Esther Summerson, protejata domnului Jarndyce, persoană precaută şi înţeleaptă şi prietenă plină de abnegaţie.

Doamna Woodcourt, doamnă vârstnică, opozantă; Allan Woodcourt e fiul ei.

Capitolul I

La Înalta Curte

Londra. Sesiunea de toamnă pe terminate şi Lordul Preşedinte înscăunat în sala de şedinţe de la Lincoln’s Inn. Vreme neîndurătoare de noiembrie. Pe străzi atâta noroi de parcă apele abia s-ar fi retras de pe faţa pământului şi n-ar fi de mirare să întâlneşti un megalozaur, lung de patruzeci de picioare sau cam aşa ceva, urcându-se legănat ca o şopârlă uriaşă pe colina Holborn. Fum ce se lasă în jos de pe gurile hornurilor şi se preface într-o burniţă înceată şi neagră cu fulgi de funingine mari cât fulgii de zăpadă… jelind, ţi-ar veni a spune, moartea soarelui. Câinii, una cu noroiul. Caii, stropiţi chiar până sub ochelarii hamurilor, nu-s mai acătării. Trecătorii, ciocnindu-şi umbrelele unii de alţii, morocănoşi cu toţii de parc-ar fi cuprinşi de o molimă, alunecă şi cad din picioare la colţuri de stradă, unde, de la ivirea zorilor (dacă se mai poate spune că s-au ivit într-adevăr zorile) zeci de mii de alţi trecători au călcat greşit şi au alunecat, adăugând noi depozite la straturile de noroi adunate unele peste altele, ce se lipesc temeinic de caldarâm în locurile acelea şi sporesc îndoit rezerva.

Ceaţă pretutindeni. Ceaţă în susul Tamisei, ce se strecoară printre ostroave şi pajişti verzi; ceaţă în josul Tamisei ce se rostogoleşte întinată de navele rânduite în şiruri şi de scârnăviile unei metropole mari, dar murdare, aruncate pe malurile apei. Ceaţă pe mlaştinile Essexului, ceaţă pe culmile Kentului. Ceaţă târându-se în cabinele vapoarelor de cărbuni, ceaţă aşezându-se de-a lungul şantierelor, ceaţă plutind peste odgoanele marilor corăbii; ceaţă lăsându-se peste bordurile bărcilor şi ale luntrilor. Ceaţă în ochii şi gâtlejurile pensionarilor vârstnici din azilul Greenwich ce abia îşi trag sufletul pe lângă focurile din dormitoare; ceaţă în coada şi-n găoacea lulelei de după-amiază a comandantului mânios în cabina lui strâmtă, neaerisită; ceaţă ce-nţeapă fără milă degetele de la picioarele şi mâinile micuţului ucenic care tremură pe punte. Oameni din întâmplare pe poduri, aruncându-şi privirile peste balustrade în cerul de ceaţă de sub ei, cu ceaţa jur-împrejurul lor, ca şi cum ar fi sus într-un balon şi ar spânzura printre norii neguroşi.

Lumină de felinare întrezărită în diferite locuri pe stradă atât cât poate şi soarele de pe ogoarele afânate licări gospodarului şi plugarului. Prăvălii, cele mai multe cu luminile aprinse cu două ceasuri înainte de vreme… ceea ce şi gazul pare să ştie, deoarece lumina lui e slabă şi duşmănoasă.

După-amiaza umedă şi rece e mai umedă şi mai rece, ceaţa deasă, mai deasă, iar străzile noroioase încă mai noroioase lângă Poarta Temple, vechi şi plumburiu obstacol, podoabă potrivită pentru pragul unei vechi şi plumburii corporaţii. Şi drept lângă Bariera Temple, în sala de şedinţe de la Lincoln’s Inn, în chiar inima ceţii, stă înscăunat Înaltul Lord Preşedinte în Înalta sa Curte de Justiţie.

Acolo nicicând n-ar fi ceaţa destul de deasă, şi nici noroiul destul de mare pentru a se potrivi cu orbecăirea şi zbaterea în care Înalta Curte de Justiţie, cea mai infamă dintre toţi păcătoşii învechiţi în rele, ţine azi şedinţa sub căutătura îngăduitoare a cerului şi a pământului!

Într-o asemenea după-amiază şi nu într-alta se cuvenea ca Înaltul Lord Preşedinte să stea înscăunat aici… aşa cum şi este… cu o aureolă de ceaţă în jurul capului, îngrădit în ţarcul său căptuşit cu stofe şi draperii stacojii, ascultând la un avocat, uriaş de statură, cu favoriţi mari, voce mică şi cu o pledoarie fără de sfârşit, şi părând că îşi îndreaptă privirile către felinarul din tavan unde nu poate vedea altceva decât ceaţă. Într-o asemenea după-amiază, vreo douăzeci de apărători de la Înalta Curte de Justiţie se cuvenea să fie… aşa cum şi sunt… prinşi în negura uneia dintre cele zece mii de faze ale unui proces fără de capăt, împiedicându-se la tot pasul de jurisprudenţe vagi, împotmolindu-se până peste cap în proceduri, împungând pereţii de cuvinte cu capetele lor apărate de peruci din păr de ţap sau de cal şi invocând, cu aer grav de actor, dreptatea. Într-o asemenea după-amiază feluriţi jurişti fără drept de pledare, din procesul pe care doi sau trei l-au moştenit de la taţii lor, ce s-au îmbogăţit de pe urma lui, s-ar cuveni să fie… dar ce, nu sunt?… aliniaţi în şir, jos pe o bancă rotundă ca o fântână capitonată (dar zadarnic ai să cauţi Dreptatea în fundul acelei fântâni) ce stă între masa roşie a grefierului şi cea a consilierilor Coroanei, cu citaţii, somaţii, interpelări, depoziţii, încheieri, declaraţii sub luare de jurământ, contestaţii, citate din doctrină, concluzii scrise, maldăre de absurdităţi costisitoare, îngrămădite dinaintea lor. Întunecată e sala de şedinţe cu lumânările ei ce se mistuie ici şi colo, grea e ceaţa ce s-a strâns în ea ca să nu mai iasă niciodată. Şterse sunt culorile ferestrelor cu vitralii ce nu mai lasă lumina zilei să străbată înăuntru, iar neştiutorul de pe stradă, ce-şi aruncă privirile prin sticla geamurilor de la uşă, şovăie să intre, speriat de aspectul sinistru şi de ecoul rostirii solemne şi apatice, care răsună până-n tavan după ce a pornit de pe estrada capitonată de unde Înaltul Lord Preşedinte priveşte la felinarul stins şi unde consilierii cu peruci sunt pierduţi în norul de ceaţă! Nu e de mirare. Asta-i Înalta Curte de Justiţie, cea care-şi are în fiecare comitat case în ruină şi ogoare năpădite de buruiană; care-şi are nebuni istoviţi în fiecare balamuc şi morţi în fiecare cimitir; care-şi are împricinaţi ruinaţi, cu tocuri scâlciate şi haine jerpelite, împrumutând şi cerşind de la toţi cunoscuţii luaţi la rând; care dă puterii banului mijloace din plin să înfrângă dreptul; care istoveşte până într-atât avutul, răbdarea, îndrăzneala, speranţa; care doboară mintea şi distruge sufletul în aşa hal, încât nu e om cinstit în rândul celor ce profesează în cadrul ei care să nu-ţi dea sfatul… şi cine nu s-ar grăbi să ţi-l dea…: „Mai curând să înduri orice nedreptate de pe lume decât să vii aici!“.

Cine se întâmplă să mai fie la Curte în după-amiaza asta întunecoasă, în afară de Lordul Preşedinte, avocatul din proces, alţi doi, trei avocaţi care nu-s niciodată în nici un proces, şi banca avocaţilor pomenită mai înainte? Mai este grefierul, mai jos de judecător, cu perucă şi robă, şi mai sunt doi, trei aprozi, sau garderobieri, sau perceptori ori cine ştie ce ar putea să fie, îmbrăcaţi în uniformele curţilor de judecată. Cu toţii cască fiindcă nici o fărâmă de plăcere nu pică din procesul de pe rol: Dosarul Jarndyce, proces care ani după ani a fost stors până la ultima picătură. Stenografii, cronicarii şi reporterii gazetelor, împreună cu restul asistenţei, o iau invariabil din loc când procesul Jarndyce vine la rând. Locurile lor rămân goale. Într-o latură a sălii, pe un loc cât mai bun ca să nu scape privirilor ei nimic din sanctuarul plin de draperii, se află o bătrânică nebună cu o bonetă strâmtă, care e totdeauna în sala de şedinţă, de la intrarea Curţii până la ieşire, aşteptând mereu să se pronunţe vreo hotărâre de neînţeles în favoarea ei. Unii zic că într-adevăr este sau a fost parte într-un proces, dar nimeni nu ştie c-ar fi sigur aşa, fiindcă nimănui nu-i pasă de ea. Poartă în geantă nişte gunoaie pe care le numeşte documente, constând în principal din câteva petice de hârtie, chibrituri şi lavandă uscată. Un arestat gălbejit s-a ivit cu escorta după el, pentru a şasea oară, ca să înainteze o petiţie personală, în vederea absolvirii de vină, ceea ce nu-i probabil să obţină fiind singurul supravieţuitor implicat într-o neregulă de conturi despre care nici nu se pretinde că ar fi avut vreodată cunoştinţă. Între timp planurile sale de viaţă au căzut baltă. Un alt reclamant ruinat, care periodic îşi face apariţia de la Shropshire şi se trudeşte să adreseze cuvânt preşedintelui când se termină procesele zilei, şi care în nici un fel nu poate fi făcut să înţeleagă că, după lege, preşedintele n-are cunoştinţă de existenţa lui, după ce timp de-un sfert de veac i-a otrăvit-o, se-aşază într-un loc bun şi pune ochii pe judecător, gata să strige: „Excelenţă!“ cu o voce tânguitoare şi răsunătoare, în clipa în care magistratul se ridică să plece. Câţiva secretari de avocaţi şi alţii, care-l ştiu din vedere pe petiţionar, zăbovesc, nădăjduind să afle de la el oarecare haz şi să înveselească puţin vremea cenuşie.

Procesul Jarndyce continuă să lâncezească. Ajuns ca o sperietoare de procese, cu timpul s-a învălmăşit atât de tare, încât nici o suflare de om nu mai ştie ce scopuri urmăreşte. Părţile din proces nu-l înţeleg aproape deloc, dar s-a băgat de seamă că niciodată doi avocaţi de la Înalta Curte nu pot vorbi despre pricina de faţă cinci minute măcar fără să ajungă la o totală neînţelegere în privinţa temeiurilor în cauză. De la intentarea acţiunii, nenumăraţi copii s-au născut adăugându-se în proces; nenumăraţi tineri s-au căsătorit; nenumăraţi bătrâni au murit de atunci încoace. Zeci de oameni s-au pomenit din senin parte în procesul Jarndyce, fără să ştie cum şi de ce; familii întregi au moştenit o ură legendară odată cu procesul. Micuţul reclamant sau pârât, căruia i s-a făgăduit un cal nou de lemn când se va soluţiona procesul Jarndyce, a crescut, a avut un cal adevărat, şi a trecut în trap pe cealaltă lume. Minorele frumoase de la Curte s-au ofilit, ajungând mame şi bunici; o procesiune lungă de preşedinţi s-au petrecut începându-şi şi încheindu-şi cariera în proces; teancul de acte depuse la dosar s-au schimbat pur şi simplu în acte de deces; n-au mai rămas poate nici trei Jarndyce pe faţa pământului de când bătrânul Tom Jarndyce şi-a zburat creierii la o cafenea pe Chancery Lane; dar procesul Jarndyce îşi târăşte zilele mohorâte în faţa Curţii fără speranţa de a se mai sfârşi.

Procesul Jarndyce a ajuns de râsul lumii. E singurul lucru bun căruia i-a dat naştere. A adus moarte multora, dar pentru oamenii de lege e o farsă. N-a fost jurisconsult care să nu fi avut de-a face cu el. N-a fost preşedinte care să nu fi pledat „în el“ pentru unul sau altul pe vremea când era încă avocat la bară. Lucruri de duh s-au spus despre acest proces de către decanii bătrâni cu ghete scâlciate şi cu nasuri vinete, în comitete selecte, la un pahar de vin, de după prânzurile oficiale ale breslei. Stagiarii aveau obiceiul să-şi ascută spiritul juridic pe seama faimosului proces. Ultimul Lord Preşedinte s-a folosit de-al său cu dibăcie când, completându-l pe domnul Blowers, eminentul consilier al Coroanei care zicea că un anume lucru are să se întâmple când va să plouă cu cartofi din cer, a adăugat: „sau când vom da o hotărâre în procesul Jarndyce, domnule Blowers“, glumă ce-a desfătat mai ales pe aprozi şi pe purtătorii însemnelor şi peceţilor.

Asupra câtor oameni în afara cauzei şi-a întins procesul Jarndyce nefasta-i mână ca să-i strice şi să-i corupă, asta-i o problemă foarte vastă. De la maestrul jurisconsult, pe ale cărui dosare capsate teancuri de mandate prăfuite din procesul Jarndyce s-au închircit în forme de tot felul, până la copistul din biroul celor şase arhivari care i-a copiat zecile de mii de pagini pe foile duble ale Curţii de Justiţie sub aceeaşi eternă titulatură, firea nimănui nu s-a îmbunătăţit datorită procesului ăstuia. În şiretlic, subterfugiu, amânare, jefuire, pisălogeală, sub prefăcătorii de tot felul, se află înrâuriri care niciodată nu se termină cu bine. Chiar valeţii avocaţilor, care i-au tot amânat pe nefericiţii petiţionari, asigurându-i nu se mai ştie de câte ori că domnii Chizzle, Mizzle, sau cum îi mai cheamă, sunt peste măsură de ocupaţi şi au audienţe până la cină, chiar şi ei pot să-şi fi pervertit firea din pricina procesului Jarndyce. Administratorul bunurilor respective a dobândit o sumă frumuşică de bani prin proces, dar a dobândit şi neîncrederea propriei sale mame, precum şi un dispreţ pentru propria lui funcţie. Chizzle, Mizzle sau cum îi mai cheamă şi-au luat obiceiul de a făgădui în mod vag că vor cerceta mica pricină nerezolvată şi vor vedea ce se poate face pentru Drizzle… care nu e destul de deprins cu sistemul… când procesul Jarndyce va ieşi de pe rol. Eschivarea şi pungăşia, sub toate multiplele lor variante, au fost semănate pe scară întinsă de nenorocitul proces; şi chiar şi aceia care, urmărind desfăşurarea procesului, au înţeles tot răul pe care îl generează, au fost pe nesimţite ademeniţi să lase răul să-şi urmeze cursul şi s-au împăcat cu ideea că dacă lumea merge strâmb, asta-i pentru că, într-un fel sau altul, nu-i făcută să meargă drept.

Astfel, în mijlocul noroiului şi-n inima ceţii, stă-nscăunat Înaltul Lord Preşedinte la Înalta sa Curte de Justiţie.

— Domnule Tangle, zice Înaltul Lord Preşedinte cam neliniştit de-o bucată de vreme de elocinţa învăţatului gentilom.

— ’Ccelenţă! zice domnul Tangle. Domnul Tangle ştie despre procesul Jarndyce mai mult decât oricine. Cu asta a ajuns de pomină… fiind de presupus că el niciodată n-a mai citit nimic altceva de când a părăsit şcoala.

— Aţi epuizat argumentele dumneavoastră?

— ’Ccelenţă, nu… felurime de puncte… simt de datoria mea să mă supun… ’Ccelenţei Voastre, e răspunsul ce ţâşneşte din domnul Tangle.

— Mai sunt de ascultat şi alţi reprezentanţi ai barei, cred? zice preşedintele cu un zâmbet şters.

Optsprezece colegi erudiţi de-ai domnului Tangle, fiecare înarmat cu câte un mic sumar de câte o mie opt sute de pagini, saltă în sus ca optsprezece ciocănele de la un pian, fac optsprezece plecăciuni şi se cufundă pe cele optsprezece locuri, în întunecime.

— Vom continua şedinţa de miercuri în două săptămâni, zice preşedintele.

Fiindcă punctul în litigiu nu-i decât asupra cheltuielilor de judecată, cât un fleac de mugur pe-un arbore de codru din procesul iniţial, şi sigur se va pronunţa o hotărâre în una din zilele acestea.

Preşedintele se ridică; avocaţii se ridică; arestatul e scos afară în grabă; omul din Shropshire strigă: „Excelenţă!“. Aprozi, garderobieri şi purtători de însemne impun cu indignare linişte şi se încruntă la omul din Shropshire.

— În ceea ce priveşte pe tânăra fată…, urmează preşedintele tot referitor la procesul Jarndyce.

— Iertare, ’Celenţă… băiat, zice domnul Tangle, pripindu-se.

— În ceea ce priveşte, urmează preşedintele, limpede şi răspicat, pe fată şi pe băiat, ambii tineri…

Domnul Tangle se dă bătut.

— …Cărora le-am acordat astăzi audienţă şi care se află acum în cabinetul meu, am să-i văd şi voi chibzui asupra utilităţii redactării ordinului de fixare a reşedinţei la unchiul lor.

Domnul Tangle iar se ridică în picioare.

— Iertare, ’Ccelenţă… mort.

— La bunicul lor, rosteşte preşedintele, privind prin ochelari la hârtiile de pe masă.

— Iertare ’Celenţă… victimă a unui suicid… zburat creierii.

Pe neaşteptate, un avocat, tare mic de statură, cu o voce teribilă de bas, se ridică, umflat în pene cât se poate pe fundalul de ceaţă din spate, şi zice:

— Excelenţa Voastră îmi îngăduie? Îl reprezint. E văr de-al nu ştiu câtelea grad. În clipa de faţă nu sunt pregătit să aduc la cunoştinţa Curţii în ce anume grad e văr; dar e văr.

Dând drumul acestei replici (rostită cu o voce ca de dincolo de mormânt) ce răsună printre bârnele acoperişului, avocatul tare mic de statură se lasă să cadă la locul lui şi se pierde în ceaţă. Degeaba îl caută toată lumea cu privirea. Nimeni nu-l mai poate vedea.

— Am să vorbesc cu amândoi tinerii, zice preşedintele iarăşi, şi voi chibzui asupra fixării reşedinţei lor la vărul acela. Voi comunica hotărârea mâine dimineaţă, când se deschide şedinţa.

Preşedintele este pe punctul de a se înclina spre banca avocaţilor, când i se înfăţişează arestatul. Din încurcătura în care se găseşte arestatul nimic altceva nu poate să iasă decât trimiterea sa îndărăt la închisoare, ceea ce se şi face numaidecât. Omul din Shropshire se încumetă să rostească iarăşi demonstrativ „Excelenţă!“, dar preşedintele, zărindu-l, se strecoară dibaci, dispărând. Toată asistenţa dispare şi ea repede. Un regiment de dosare albastre sunt umplute cu teancuri de hârtii, luate şi scoase din sală de funcţionari; bătrânica nebună iese cu documentele sale; curtea rămasă goală e închisă. Dacă toate nedreptăţile pe care le-a săvârşit şi toate nenorocirile pe care le-a pricinuit ar putea şi ele să fie încuiate în ea şi totul să ardă într-un imens rug funerar… vai! ar fi cu mult mai bine pentru alte părţi, dar nu şi pentru cele implicate în procesul Jarndyce!

Capitolul II

Înalta Societate

Nu-i vorba decât de o aruncătură de ochi asupra lumii din Înalta Societate tot în aceeaşi după-amiază noroioasă. Nu e chiar atât de lipsită de asemănare cu Curtea de Justiţie, ca să nu putem trece de la un decor la celălalt, aşa, în linie dreaptă, cum zboară cioara. Atât Înalta Societate, cât şi Curtea de Justiţie sunt instituţii stăpânite de cutume vetuste şi datini; ca şi prea adormitul Van Winkle care nu s-a trezit nici în toiul trăsnetelor, ca şi frumoasa din pădurea adormită pe care Cavalerul a deşteptat-o într-o zi, când toate frigările încremenite din bucătărie s-au pornit să se învârtă de mai mare minunea!

Nu-i o lume numeroasă. Chiar şi în comparaţie cu lumea asta a noastră, care şi ea îşi are hotare (aşa cum şi Măria Voastră va constata după ce va fi făcut ocolul ei şi va fi ajuns la un pas de golul de dincolo) e cât un fir de praf. În ea sunt multe lucruri bune; în ea sunt mulţi oameni buni şi cinstiţi; îşi are locul ei fixat. Dar păcatul ei e că-i o lume prea înfăşurată în linuri şi mătăsuri, ca o bijuterie, şi nu poate auzi frământarea lumilor mai mari şi nici nu le poate vedea cum se învârt în jurul soarelui. E o lume înăbuşită ce respiră greu în atmosfera asta nesănătoasă, lipsită de aer.

Nobila Lady Dedlock s-a întors la casa ei din oraş, câteva zile înaintea plecării la Paris, unde domnia Sa are de gând să stea câteva săptămâni, după care deplasările sale sunt nesigure. Veştile din Înalta Societate grăiesc aşa, pentru mângâierea parizienilor, şi ele au cunoştinţă de tot ce se petrece în Înalta Societate. Să ştii lucrurile altcum înseamnă să nu fii la curent cu ce se petrece în Înalta Societate. Lady Dedlock s-a dus la „reşedinţa ei“, aşa cum o numeşte ea în conversaţiile intime, din Lincolnshire. Apele au inundat în Lincolnshire. Un picior de pod, în parc, a fost desfundat şi luat de ape. Terenul alăturat, aşezat mai jos, pe o lăţime de-o jumătate de milă, arată ca o baltă stătătoare, cu arbori melancolici în chip de insule şi cu faţa împunsă pe tot întinsul ei, cât e ziua de lungă, de ploaia care cade. „Reşedinţa“ doamnei Dedlock a fost îngrozitor de mohorâtă.

Vremea, zile şi nopţi de-a rândul, a fost atât de umedă de parc-ar fi răzbit apa prin copaci şi uscăturile mărunte şi crengile sărite sub securea pădurarului nu mai pot pârâi şi nici trosni când cad. Căprioarele, ude leoarcă, lasă urme pline de apă pe unde trec. Pocnetul de flintă îşi pierde tăria în aerul umed, iar fumul se mişcă încet, ca un nor mic şi leneş, către movila verde, acoperită de-un crâng, ce alcătuieşte fundal ploii care cade. Priveliştea de la chiar ferestrele nobilei doamne e când cenuşie ca plumbul, când neagră ca tuşul. Vazele de pe terasa de piatră, aşezate în faţă, adună ploaia toată ziulica, iar picăturile grele cad toată noaptea, pic, pic, pic, pe caldarâmul lat, din lespede, ce poartă din vremea de demult numele de Drumul Stafiei. Duminicile, bisericuţa din parc miroase a mucegai; amvonul de stejar începe să asude o sudoare rece şi peste tot e o duhoare şi un iz de mormintele vechilor Dedlock. Nobila Lady Dedlock (care n-are copii), privind afară devreme în asfinţit, din iatacul ei, la căsuţa paznicului şi văzând lumina unui foc, prin geamurile zăbrelite, şi fum ieşind de pe coş şi un copil alungat de o femeie, alergând afară prin ploaie ca să-i iasă înainte unui om cu faţa radioasă, venind pe poartă, înfăşurat în manta, a fost scoasă de tot din sărite. Nobila Lady zice c-a fost „plictisită de moarte“.

De aceea, doamna Dedlock a plecat din casa de la Lincolnshire şi a lăsat-o ploii, şi ciorilor, şi şoarecilor, şi căprioarelor, şi potârnichilor şi fazanilor. Portretele celor din familia Dedlock, trecuţi şi dispăruţi, păreau că se topesc în umbra pereţilor umezi într-o adevărată stare de posomorâre, în timp ce îngrijitoarea trecea prin vechile încăperi închizând obloanele. Dar când va veni ziua să iasă iarăşi la lumină, cărturarii din Înalta Societate – care sunt ca şi demonii întru toate ştiutori ai prezentului şi trecutului – dar nu şi ai viitorului, nu-şi pot lua încă răspunderea s-o spună.

Sir Leicester Dedlock nu-i decât baronet. Dar nu există baronet mai veritabil ca el. Familia lui e tot atât de veche precum munţii, dar infinit mai respectabilă. Are o părere vagă că lumea ar putea merge înainte şi fără coline, dar ar fi nimicită fără „dinastia“ Dedlock. E gata să admită că Natura e ceva reuşit (cam vulgar, când nu-i îngrădită de-un grilaj de parc), dar ceva ce, ca să se desăvârşească, depinde de marile noastre familii din comitate. E-un gentilom cu principii riguroase, dispreţuind meschinăria şi josnicia sub orice formă, gata la cel mai mic semn mai curând să moară de orice moarte ţi-ar plăcea să-i alegi, decât să dea prilej la cea mai mică ştirbire a integrităţii sale. E un om onorabil, îndărătnic, cinstit, violent, plin de prejudecăţi şi de-o perfectă nesăbuinţă.

Sir Leicester e cu douăzeci de ani împliniţi mai în vârstă decât Doamna Sa. N-are s-ajungă la şaizeci şi cinci, poate nici la şaizeci şi şase şi nici la şaizeci şi şapte. Îl chinuie din când în când câte o criză de gută şi merge puţin cam ţeapăn. Are o înfăţişare respectabilă cu părul şi favoriţii uşor încărunţiţi, cu un jabou straşnic, vesta-i de un alb imaculat şi haina albastră, cu nasturi strălucitori, totdeauna îmbumbată. E ceremonios, solemn, cât se poate de curtenitor în orice împrejurare cu nobila Lady şi are cea mai înaltă preţuire pentru farmecul ei personal. Curtoazia lui faţă de Lady Dedlock, care a rămas neschimbată de pe vremea când umbla după ea, e singura urmă de fantezie romantică pe care o are.

Într-adevăr, s-a căsătorit cu ea din dragoste. Mai umblă şoapta că ea n-a avut nici măcar familie; oricum ar fi, Sir Leicester are aşa de multă familie, încât se vede că i-a fost de ajuns şi s-a putut lipsi de încă una. În schimb, doamna a avut frumuseţe, mândrie, ambiţie, îndrăzneală şi minte destulă ca să mai dea la o gloată întreagă de doamne distinse. Averea şi rangul, în adaos la cele de mai sus, au înălţat-o curând în frunte; şi sunt ani la mijloc de când Lady Dedlock se află în centrul spiritualităţii aristocratice ca o stea a Înaltei Societăţi.

Oricine ştie cum a plâns Alexandru când n-a mai avut nici o lume de cucerit, sau s-ar cuveni să ştie la vremea asta, deoarece subiectul a fost destul de des citat. Nobila Doamnă, după ce şi-a cucerit lumea ei, a căzut într-o dispoziţie nu înfierbântată, ci mai curând îngheţată. Trofeele victoriei sale sunt un calm surmenat, o indiferenţă extenuată, o linişte obosită ce nu pot fi tulburate nici de curiozitate şi nici de satisfacţie. E perfect educată. Dacă mâine ar putea fi dusă în Ceruri, ar fi de aşteptat să se poată înălţa fără să arate nici o emoţie.

E încă frumoasă şi dacă nu mai este în zorile tinereţii, nu e nici în apusul ei. Are o faţă plăcută… care la început se putea numi mai curând drăgălaşă decât frumoasă, dar care a câştigat un stil clasic prin dobândirea conştiinţei că face parte din Înalta Societate. Cu talia-i elegantă lasă impresia că e înaltă. Nu că ar fi aşa, dar, după cum declară onorabilul Bob Stables, gata să jure, „şi-a pus în valoare toate însuşirile“. Acelaşi personaj adăuga că se găteşte cu un gust desăvârşit şi observa, mai ales spre lauda părului ei, că „e femeia cea mai bine ţesălată din toată herghelia“.

Împodobită cu toate perfecţiunile citate mai sus, nobila Noastră Doamnă a sosit de la reşedinţa ei din Lincolnshire (întâmpinată cu însufleţire de crema Înaltei Societăţi), ca să petreacă la cea din metropolă câteva zile mai înainte de a pleca la Paris, unde Senioria Sa are de gând să stea câteva săptămâni, după care deplasările sunt nesigure. Şi la reşedinţa din metropolă, în după-amiaza aceea noroioasă şi întunecoasă, se înfăţişează un gentilom vârstnic şi demodat, om de lege şi avocat la Înalta Curte de Justiţie, care are cinstea să îndeplinească funcţia de sfătuitor juridic al soţilor Dedlock şi are atâtea clasoare de metal în biroul lui cu numele de mai sus înscris pe ele, de parcă actualul baronet ar fi moneda cu care-şi face boscarul scamatoria, scoţând-o întruna din mânecă şi arătând-o celor ce cască gura la el. Vârstnicul gentilom este îndrumat de către un fecior înzorzonat, ca să se prezinte doamnei, trecând prin sala mare, apoi sus pe scări, apoi de-a lungul coridoarelor şi prin saloane – strălucitoare la vremea recepţiilor şi întunecate în restul timpului – ţară de basm în zilele de primire, dar un pustiu dezolant dacă e să trăieşti în el.

Vârstnicul gentilom parcă-i scos de la naftalină când te uiţi la el, dar îi merge faima că a pus bani deoparte de pe urma aranjamentelor dotale, matrimoniale, aristocratice şi a testamentelor nobililor şi că e foarte avut. Este învăluit într-o tainică aureolă de secrete de familie, al căror depozitar tăcut e cunoscut a fi.

În luminişuri de parcuri, printre buşteni şi ferigi ce se înalţă, se află mausolee nobile ţintuite de secole, care poate că închid mai puţine taine decât cele câte umblă afară prin lume şi-s pecetluite în inima domnului Tulkinghorn. El aparţine aşa-numitei şcoli vechi, expresie prin care în general se înţelege orice şcoală ce pare că n-a fost niciodată tânără; şi poartă pantaloni scurţi, legaţi sub genunchi cu panglici, şi jambiere sau ciorapi lungi. O particularitate a hainelor sale negre şi a ciorapilor săi negri, fie ei de mătase sau de lână, e că niciodată nu strălucesc. Mute şi tainice, nesimţitoare la scânteierile de lumină oricare-ar fi ele, hainele lui sunt ca şi el. Nu stă niciodată de vorbă, decât dacă e consultat profesional. E de văzut câteodată, rezervat, dar ca la el acasă, în reşedinţele de la ţară ale nobililor, la un colţ de masă sau pe lângă uşile saloanelor, prezent la conversaţiile la care aristocraţia se pricepe de minune; aici îl cunoaşte orişicine şi jumătate din lorzii Angliei se opresc să-i spună: „Bună ziua, domnule Tulkinghorn“; primeşte salutul cu gravitate şi-l îngroapă alături de celelalte taine ştiute de dânsul.

Sir Leicester Dedlock se află împreună cu doamna şi-i fericit că-l vede pe domnul Tulkinghorn. Domnia Sa se prezintă cu un aer ceremonios care îi este totdeauna plăcut lui Sir Leicester; îl primeşte ca pe un soi de omagiu cuvenit şi-i plac hainele domnului Tulkinghorn, pentru că şi ele poartă pecetea respectului. Ţinuta lui deosebit de respectuoasă sugerează oarecum pe cea a servitorimii. Ar putea fi majordomul tainelor juridice sau pivnicerul cămării treburilor judiciare ale familiei Dedlock.

Are oare domnul Tulkinghorn vreo părere în această privinţă? S-ar putea să aibă ori s-ar putea să nu, clar este un fapt vrednic de luat în seamă, ce trebuie reţinut în tot ceea ce o priveşte pe nobila doamnă, atât ca una ce face parte dintr-o clasă, cât şi ca aceea ce conduce şi reprezintă lumea ei mică. Domnia Sa îşi închipuie că e o fiinţă de nepătruns, cu totul în afară de înţelegerea muritorilor de rând… văzându-se în oglinda în care într-adevăr aşa arată. Cu toate acestea, toate steluţele palide ce se învârt în jurul ei, de la cameristă până la impresarul Operei Italiene, îi cunosc slăbiciunile, prejudecăţile, nebuniile, aroganţele şi toanele; iar în privinţa firii ei îşi fac un calcul tot atât de precis şi-i iau o măsurătoare tot atât de potrivită ca şi croitoreasa ce-i ia măsura după forma trupului. E de lansat o haină nouă, un obicei nou, un cântăreţ nou, un dansator nou, o formă nouă de bijuterie, un pitic sau un uriaş nou, o credinţă nouă sau un te miri ce nou? Într-o duzină de meserii există oameni deferenţi pe care Doamna Noastră îi presupune că se prosternează în faţa ei, dar care îţi tot spun cum să te porţi cu ea, ca şi cum ar fi un copil; care nu fac nimic altceva toată viaţa lor decât s-o dădăcească şi care, prefăcându-se cu umilinţă că preasupuşi o urmează, o duc de nas şi pe ea şi pe toţi din ceata ei; care agăţând în undiţă pe unul, îi agaţă pe toţi ceilalţi şi-i duc după ei aşa cum Lemuel Gulliver a tras după el flota importantă a măreţului Lilliput. „Dacă doriţi să comunicaţi cu ai noştri, domnule“, zic Blaze şi Sparkle, bijutierii, înţelegând prin „ai noştri“ pe Lady Dedlock şi restul, „trebuie să vă amintiţi că nu aveţi de-a face cu marele public; trebuie să-i luaţi pe partea lor cea mai slabă şi partea lor cea mai slabă e în cutare loc.“ „Ca să faceţi articolul ăsta să meargă, domnilor“, zic Sheen şi Gloss, negustori de mărunţişuri, prietenilor lor negustori de manufactură, „trebuie să veniţi la noi, pentru că noi ştim cum să ne purtăm cu Înalta Societate şi-l putem lansa ca să fie la modă.“ „Dacă doreşti să răspândeşti tipăritura asta pe mesele tuturor clienţilor mei din lumea bună, domnule“, zice domnul Sladdery, bibliotecarul, „sau de doreşti ca piticul sau uriaşul ăsta să pătrundă în casele clientelei mele din Înalta Societate, domnule, sau dacă doreşti să-i asiguri spectacolului său patronajul clientului meu aristocrat, domnule, te rog să laşi totul pe mine, pentru că am studiat în amănunt pe conducătorii înaltei mele clientele, domnule, şi pot să-ţi spun, fără să mă laud, că pot să-i port pe degete“, ceea ce nu-i exagerat deloc din partea domnului Sladdery, om serios de felul lui, ce nu exagerează defel.

De aceea, cu toate că se poate ca domnul Tulkinghorn să nu ştie ce se petrece în clipa prezentă într-o minte de Dedlock, e cu putinţă totuşi ca să ştie.

— Procesul doamnei mele a fost iarăşi pe rol la preşedinte, domnule Tulkinghorn, nu-i aşa? întreabă Sir Leicester, întinzându-i mâna.

— Da. A avut astăzi iarăşi termen, răspunde domnul Tulkinghorn, făcând o plecăciune modestă ca de obicei nobilei doamne ce se află pe o sofa lângă foc, ferindu-şi faţa cu un evantai.

— Ar fi de prisos să întreb, zice nobila doamnă, încă sub povara plictiselii sale din reşedinţa-i din Lincolnshire, dacă s-a făcut ceva.

— Nimic, din ceea ce aţi putea Domnia Voastră numi „ceva“, nu s-a făcut astăzi, răspunde domnul Tulkinghorn.

— Şi nici n-are să se facă vreodată, zice nobila doamnă.

Pe Sir Leicester nu-l supără procesul nesfârşit de la Înalta Curte de Justiţie. E un soi de treabă înceată, costisitoare, englezească, constituţională. Bineînţeles, el n-are interes vital în procesul în chestiune, în care doamna apare ca parte pentru unica proprietate pe care i-a adus-o; şi Sir Leicester are o impresie sumbră că e un accident cât se poate de ridicol ca numele său, numele de Dedlock, să fie într-un proces şi să nu fie pus pe coperta dosarului. Chiar dacă procedura instanţei de faţă implică uneori amânarea proceselor şi o sumă de mici încurcături, totuşi Domnia Sa priveşte Înalta Curte de Justiţie ca pe o instituţie născocită împreună cu multe altele de înţelepciunea omenească pentru statornicirea pe vecie (omeneşte vorbind) a tuturor lucrurilor. Şi în general are o părere definitivă că a-şi alătura autoritatea persoanei sale la sprijinul unor plângeri aduse împotriva Înaltei instanţe ar însemna să dea apă la moara unora din clasele de jos să se răzvrătească cumva, ca Wat Tyler¹.

— Deoarece câteva declaraţii proaspete sub prestare de jurământ au fost anexate la dosar, zice domnul Tulkinghorn, şi fiindcă sunt scurte, şi cum eu procedez potrivit principiului anevoios de a cere permisiunea să pun la îndemâna clienţilor mei toate actele noi din proces; (prudent om e-acest domn Tulkinghorn, neluând asupră-şi mai multă răspundere decât e nevoie); şi apoi, văzând că plecaţi la Paris, le-am adus cu mine, în buzunar.

Cu toate că şi Sir Leicester pleacă la Paris, fiindcă veni vorba, totuşi interesul şi încântarea Înaltei Societăţi erau destinate doamnei.

Domnul Tulkinghorn scoate hârtiile, cere îngăduinţa să le aşeze pe un talisman de aur de pe masa de la cotul Doamnei Noastre, îşi pune ochelarii şi începe să citească la lumina unei lămpi umbrite de abajur:

„Înalta Curte. Între John Jarndyce…“

Doamna Noastră îl întrerupe cerându-i să treacă peste oribilele formule, pe cât se poate.

Domnul Tulkinghorn aruncă o privire peste ochelari, apoi începe iarăşi ceva mai de jos. Nobila doamnă, nepăsătoare şi dispreţuitoare, îşi sustrage atenţia. Sir Leicester dintr-un scaun impozant priveşte la foc şi se arată a gusta o plăcere solemnă pentru limbajul juridic plin de repetiţii şi subtile întortocheri, ca şi când ar fi unul dintre stâlpii citadelei naţionale. Se întâmplă ca focul, unde şade doamna, să dogorească tare, iar evantaiul, nestemat dar mic, să fie mai mult frumos decât folositor. Doamna, întorcându-se, vede hârtiile pe masă, se uită la ele mai de-aproape… se uită la ele încă mai de-aproape… şi întreabă, pierzându-şi stăpânirea de sine:

— Cine a copiat asta?

Domnul Tulkinghorn se opreşte scurt, uimit de însufleţirea doamnei şi de tonul ei neobişnuit.

— E ceea ce numiţi voi juriştii caracter judiciar? întreabă iarăşi uitându-se drept la el, din nou în felul ei nepăsător şi jucându-se cu evantaiul.

— Nu chiar. Se vede că – domnul Tulkinghorn cercetează scrisul în vreme ce vorbeşte – caracterul judiciar pe care îl are a fost dobândit după ce originalul a căpătat formă definitivă. Pentru ce întrebaţi?

— Ca să schimb cu ceva monotonia asta nesuferită. Hai, mergi mai departe, citeşte!

Domnul Tulkinghorn citeşte iarăşi. Căldura e mai mare, Doamna Noastră îşi apără faţa cu evantaiul. Sir Leicester moţăie, apoi deodată se scoală în picioare şi strigă:

— Ei, ce spui?

— Spun că mă tem, zice domnul Tulkinghorn, care se ridicase în pripă, că Lady Dedlock nu se simte bine.

— Mă simt istovită, murmură doamna, cu buzele albite, numai atât; dar e ca un leşin de moarte. Nu vorbi cu mine. Sună. Sună şi du-mă în camera mea!

Domnul Tulkinghorn se retrage în altă încăpere; clopoţeii sună, paşii se târăsc şi tropăie, apoi urmează linişte. În sfârşit, feciorul îl roagă pe domnul Tulkinghorn să revină.

— Acum e mai bine, repetă Sir Leicester, propunându-i juristului să ia loc şi să-i citească numai lui. Am fost foarte îngrijorat. Nu ştiu să fi leşinat vreodată Doamna Mea până acum. Dar vremea e teribil de apăsătoare, şi într-adevăr s-a plictisit de moarte acolo, la reşedinţa noastră din Lincolnshire.

1. Rebel englez, conducătorul unei răscoale ţărăneşti din anul 1331.

Capitolul III

Un pas înainte

Îmi vine grozav de greu să încep să scriu fragmentul din paginile de faţă, pentru că ştiu că nu mă pricep. Şi asta am ştiut-o dintotdeauna. Îmi amintesc, când eram chiar o copiliţă, cum îi spuneam păpuşii mele, când ne aflam numai noi două: „Ascultă, păpuşică, eu nu mă pricep, ştii tu foarte bine, şi trebuie să ai răbdare cu mine, dacă mă iubeşti“. Şi ea şedea proptită într-un fotoliu mare, cu chipul frumos şi buzele-i trandafirii, uitându-se la mine sau nu chiar atât la mine, îmi închipui, cât la nimic în vreme ce eu împungeam de zor cu acul şi-i spuneam toate tainele mele.

Scumpa mea păpuşă de pe vremuri! Eram o copiliţă atât de sfioasă, încât arareori cutezam să deschid gura, dar niciodată să-mi deschid altcuiva inima. Aproape că-mi vine să plâng când mă gândesc ce mângâiere era pentru mine când veneam acasă după o zi de şcoală, să urc în fugă în camera mea şi să spun: „O, scumpa şi credincioasa mea păpuşică, ştiam eu că mă aştepţi!“ şi apoi să mă aşez jos pe duşumea, să mă sprijin de braţele fotoliului ei şi să-i povestesc tot ceea ce văzusem de când ne-am despărţit. De când mă ştiu mi-a plăcut să iau aminte la ce se-ntâmplă, dar nu în fugă, o, nu! într-un fel tainic de a afla ceea ce se petrece în faţa mea gândindu-mă cum aş putea să înţeleg totul, cel mai bine cu putinţă. În nici un caz nu pot spune că sunt ageră la minte.

Când cineva mi-e drag din suflet, atunci se pare că mintea mi se luminează. Dar poate că asta nu-i decât vanitate.

Am fost crescută, de când mi-aduc aminte, de către naşa mea, ca o prinţesă din basme, numai că nu eram fermecătoare. Cel puţin asta am ştiut eu că-mi este. Era o femeie bună, tare bună! Se ducea la biserică de trei ori în fiecare duminică, şi la slujbele de miercuri dimineaţa şi de vineri şi la predici, ori de câte ori se ţineau predici, şi nu lipsea niciodată. Era frumoasă; şi dac-ar fi zâmbit, ar fi fost (cred eu) ca un înger, dar nu zâmbea niciodată. Totdeauna era gravă şi severă. Era atât de bună, îmi închipui, încât răutatea altora a făcut-o să se întunece pe toată viaţa. Mă simţeam aşa de altfel decât ea, chiar şi când ţineam seama de deosebirile dintre un copil şi o femeie; mă simţeam atât de umilă şi neînsemnată pe lângă ea, atât de departe, încât niciodată n-am putut să mă simt la largul meu cu ea, nu, nici n-am putut măcar s-o iubesc aşa cum aş fi dorit. Mă mâhnea grozav să văd cât era ea de bună şi ce nedemnă eram eu şi nădăjduiam din tot sufletul să pot avea o inimă mai bună şi foarte des mă mărturiseam scumpei şi vechii mele păpuşi; dar niciodată nu mi-am iubit naşa aşa cum s-ar fi cuvenit s-o iubesc şi cum simţeam c-ar fi trebuit s-o iubesc, dacă aş fi fost o fată mai bună.

Asta m-a făcut, aş zice, mai sfioasă şi mai închisă decât sunt din fire şi m-a aruncat în braţele păpuşelei, singura prietenă cu care mă simţeam în voie. Dar ceva s-a întâmplat pe când eram încă micuţă, ceva care a accentuat toate acestea încă mai mult.

N-am auzit niciodată vorbindu-se de mama. N-am auzit nici de tata, dar mă simţeam mai atrasă de mama. N-am purtat niciodată rochie de doliu din câte mi-amintesc. Nu mi-a arătat nimeni mormântul mamei. Nici nu mi s-a spus vreodată unde e. Şi nici n-am fost învăţată să mă rog pentru altcineva dintr-ai mei decât pentru naşa mea. De multe ori, cu madam Rachael, singura noastră slujnică şi care-mi lua lumânarea după ce mă culcam (altă femeie foarte bună, dar severă cu mine) am atacat subiectul gândurilor ce mă frământau, dar ea nu-mi spunea decât: „Esther, noapte bună!“, apoi pleca şi mă lăsa părăsită.

Cu toate că eram şapte fete la şcoala din vecinătate, unde mergeam ca externă, şi cu toate că ele îmi spuneau „micuţa Esther Summerson“, n-am fost niciodată la vreuna acasă. Toate erau mai mari ca mine, bineînţeles (eram cu mult mai mică decât ele), dar părea că mai este ceva ce ne desparte pe lângă asta şi pe lângă faptul că erau cu mult mai deştepte decât mine şi că ştiau cu mult mai multe decât mine. Una dintre ele, în prima săptămână când m-am dus la şcoală (îmi aduc aminte de asta foarte bine) m-a poftit acasă la ea la o mică petrecere, spre marea mea bucurie. Dar naşă-mea a scris o scrisoare categorică, refuzând invitaţia şi nu m-am dus niciodată. Şi nici n-am mai ieşit vreodată din casă.

Venise ziua mea de naştere. La zilele de naştere ale altora li se dădea liber de la şcoală – niciodată la a mea. Se făceau petreceri la zilele de naştere ale altora, acasă la ele, aşa cum ştiam din cele ce auzeam de la fete, cum îşi povesteau una alteia – nici o petrecere la a mea. Ziua mea de naştere era cea mai tristă zi, petrecută acasă, din tot anul.

Am spus că înţelegerea mi-e aţâţată când şi iubirea mi-e, doar dacă nu m-amăgeşte îngâmfarea (aşa cum ştiu că s-ar putea, căci aş putea fi vanitoasă fără să bănuiesc, cu toate că de fapt nu sunt). Din fire sunt afectuoasă şi poate că voi mai simţi vreodată asemenea jignire, dacă asemenea jignire poate fi simţită mai mult decât o dată, cu toată usturimea acelei aniversări.

Cina se isprăvise şi naşă-mea şi cu mine şedeam încă la masă în faţa focului. Ornicul ticăia, focul pâlpâia şi o vreme, nu mai ştiu cât, nici un alt zgomot nu s-a mai auzit în încăpere sau în casă. S-a întâmplat să ridic ochii sfios de pe cusătura la care lucram şi să mă uit peste masă la naşa mea şi i-am citit pe faţă, pe când mă privea întunecată: „Ar fi fost cu mult mai bine, micuţa mea Esther, să nu mai fi avut zi de naştere, să nu te mai fi născut!“.

Am izbucnit în plâns şi printre suspine am zis:

— Scumpă naşă, spune-mi, te rog, spune-mi, mama a murit la naşterea mea?

— Nu, mi-a dat ea răspuns. Nu mă mai întreba, copilă!

— O, te rog, spune-mi ceva despre ea. Hai, acum cel puţin, scumpă naşă, te rog. Ce i-am făcut? Cum de-am pierdut-o? De ce sunt altfel decât ceilalţi copii şi care-i vina mea, dragă naşă? Nu, nu, nu, nu pleca. Vai, spune-mi!

Aveam şi-un soi de spaimă, pe lângă mâhnire, şi m-am prins cu mâinile de rochia ei şi i-am îngenuncheat înainte. Tot timpul spusese: „Dă-mi drumul!“. Dar acum, dintr-odată, s-a oprit locului.

Faţa ei întunecată avea atâta putere asupră-mi, încât mă stăvili în toiul înflăcărării mele. Am ridicat tremurând mâna ca să i-o apuc pe-a ei şi să-i cer iertare cât voi putea de fierbinte, dar când am văzut-o cum mă priveşte mi-am tras-o îndărăt şi mi-am pus-o pe inima ce-mi bătea să-mi spargă pieptul. M-a ridicat în picioare, s-a aşezat pe scaun şi trăgându-mă în faţa ei mi-a spus rar, cu vocea rece şi înceată, parcă o văd încruntată, cu degetul îndreptat către mine:

— Maică-ta e o ruşine pentru tine, Esther, şi tu pentru ea. O să vină vremea, şi încă destul de curând, când ai să înţelegi mai bine şi ai s-o şi simţi cum numai o femeie poate… Eu am iertat-o (dar faţa nu i s-a îmbunat) de tot răul ce mi l-a făcut, şi nu mai pomenesc de el, cu toate că a fost mai mare decât ţi-ai putea da seama, mai mare decât şi-ar putea cineva închipui, afară de mine care l-am îndurat. Cât despre tine, copilă nefericită, rămasă fără de mamă şi fără de cinste chiar din ziua blestemată a naşterii tale, roagă-te în fiecare zi ca păcatele altora să nu cadă asupra capului tău, aşa cum stă scris. Uită-ţi mama şi lasă şi pe toţi ceilalţi s-o uite, făcând prin asta cel mai mare bine nefericitului ei copil. Acuma, pleacă!

Dar pe când eram gata să plec, cu sângele îngheţat în vine, ea m-a oprit, totuşi, şi a adăugat:

— Supunerea, abnegaţia, munca sârguincioasă: iată zestrea cu care să-ţi duci o viaţă începută cu asemenea povară asupră-ţi. Tu nu eşti la fel cu ceilalţi copii, Esther, fiindcă nu te-ai născut numai din păcatul strămoşesc. Tu eşti dintr-un alt soi.

Am urcat în camera mea, m-am strecurat în pat şi am lipit obrazul păpuşii de-al meu, scăldat în lacrimi, şi ţinându-mi unica prietenă la piept am plâns până ce-am adormit. Cu puţina înţelegere ce-aveam pentru necazul meu, am ştiut că n-am adus nici un pic de bucurie în sufletul nimănui niciodată şi că pentru nimeni de pe faţa pământului nu însemnam eu ceea ce însemna păpuşa pentru mine.

Draga de ea, draga de ea, când mă gândesc câtă vreme am petrecut după aceea singure împreună şi cât de des i-am repetat păpuşii povestea zilei mele de naştere şi i-am mărturisit că voi încerca din răsputeri să ispăşesc păcatul cu care mă născusem (de care mă recunoşteam vinovată şi totuşi nevinovată) şi că mă voi strădui când voi fi mare să fiu sârguincioasă, îndatoritoare şi miloasă, să fac numai bine orişicui şi să câştig, de voi putea, puţină dragoste şi pentru mine. Nădăjduiesc că nu din milă pentru mine vărs lacrimi când mă gândesc la asta. Sunt foarte mulţumită şi foarte bucuroasă, dar nu le pot împiedica să-mi vină în ochi.

Dar iată! Le-am şters acuma şi pot iarăşi continua aşa cum se cuvine.

Am simţit distanţa dintre naşa mea şi mine cu atât mai mult după aniversarea aceea şi îmi dădeam aşa de bine seama că ţin un loc, în casa ei, ce ar fi trebuit să fie gol, încât îmi venea cu mult mai greu să mă apropii de ea, cu toate că în sufletul meu îi eram adânc recunoscătoare mai mult ca niciodată. La fel mă simţeam şi faţă de colegele mele de şcoală; la fel mă simţeam şi faţă de madam Rachael, care era văduvă; şi, vai, şi faţă de fie-sa, cu care se mândrea şi care venea s-o vadă o dată la două săptămâni! Ajunsesem foarte retrasă şi tăcută şi încercam să fiu foarte sârguincioasă.

Într-o după-amiază însorită, după ce mă întorsesem acasă de la şcoală cu cărţile şi cu ghiozdanul, pe când mă uitam la umbra-mi prelungă ce mă însoţea şi, ca de obicei, mă strecuram sus în cameră, naşa mea a ieşit pe uşa salonului şi m-a chemat înapoi. Aşezându-mă lângă ea am văzut – ceva într-adevăr cu totul neobişnuit – că mai era un străin. Un domn măreţ şi arătos, îmbrăcat tot în negru, cu o cravată albă, brelocuri mari de aur la ceas, o pereche de ochelari cu rame de aur şi un inel mare cu pecete pe degetul cel mic.

— Asta-i copila, zise naşa mea cu voce înceată. Apoi adăugă cu asprime în glas, cum îi era obiceiul să vorbească: Asta-i Esther, domnule.

Gentilomul îşi puse ochelarii de aur ca să se uite la mine şi zise:

— Vino încoace, drăguţă!

Dădu mâna cu mine şi-mi ceru să-mi scot boneta, măsurându-mă din ochi tot timpul.

După ce îi dădui ascultare, el zise: „Ah!“ şi după aceea „Da!“. Şi apoi, scoţându-şi ochelarii şi punându-i într-un toc roşu şi lăsându-se pe spate în fotoliu şi învârtind tocul de ochelari în mână, făcu spre naşa mea un semn de încuviinţare cu capul. După asta, naşa mea zise:

— Poţi să pleci sus, Esther!

Şi făcând o reverenţă gentilomului, am plecat. Trebuie să fi trecut doi ani de-atunci şi eu să fi tot avut aproape paisprezece ani, când într-o noapte îngrozitoare naşa mea şi cu mine şedeam în faţa focului. Eu citeam tare şi ea asculta. Coborâsem pe la vreo nouă, aşa cum făceam totdeauna, ca să-i citesc Biblia şi tocmai citeam din Evanghelia Sfântului Ioan, cum Mântuitorul nostru se aplecase în jos ca să scrie cu degetul său în ţărână, când i-au înfăţişat pe femeia cea păcătoasă.

„Astfel când ei nu mai încetau întrebându-l, el s-a ridicat şi le-a vorbit lor. Cel care dintre voi e fără de păcat s-arunce cel dintâi cu piatra în ea!“

Aici naşă-mea m-a oprit şi, ridicându-şi mâna şi-a dus-o la cap, apoi a citat cu o voce teribilă, dintr-o cu totul altă parte a cărţii:

„Veghează de aceea! Ca nu cumva, venind pe nevestite, să te găsească dormind. De aceea vă zic vouă şi tuturora, «Vegheaţi!»“

În clipa aceea, cum stătea în picioare în faţa mea repetând vorbele astea, s-a prăbuşit la pământ. N-a fost nevoie să mai strig; vocea îi răsunase în toată casa şi fusese auzită până-n stradă.

A fost pusă în pat. Mai mult de o săptămână a zăcut acolo, puţin schimbată la înfăţişare, cu încruntarea-i impresionantă şi hotărâtă, pe care i-o ştiam atât de bine, adânc săpată pe chip. De nenumărate ori ziua şi noaptea, cu capul pe pernă alături de-al ei, ca să-mi audă mai bine suspinele, o sărutam, îi mulţumeam, mă rugam pentru ea, o rugam să mă binecuvânteze şi să mă ierte, o imploram să-mi dea un semn cât de mic că înţelege, că mă aude. Nu, nu, nu. Faţa-i rămânea neclintită. Până în clipa din urmă şi chiar după aceea, căutătura-i cruntă i-a rămas neîmblânzită.

În ziua de după înmormântarea sărmanei mele naşe, gentilomul în negru cu legătoarea-i albă s-a arătat iarăşi. Madam Rachael m-a dus la el şi l-am găsit în acelaşi loc, ca şi cum nu s-ar mai fi clintit de-acolo.

— Mă numesc Kenge, zise el. N-ar fi rău să ţii minte, copilă dragă: „Kenge şi Carboy“, Lincoln’s Inn.

I-am răspuns că-mi aduc aminte că l-am mai văzut o dată, mai de mult.

— Te rog, aşază-te… aici, lângă mine. Nu te mâhni; nu slujeşte la nimic. Madam Rachael, dumitale, care ştiai în ce situaţie se afla în ultima vreme averea domnişoarei Barbary, nu-i nevoie să-ţi mai aduc la cunoştinţă că veniturile ei s-au stins odată cu moartea şi că fetiţa aici de faţă, acum, că mătuşa ei a murit…

— Mătuşa mea, domnule?

— Zău, nu are nici un rost să mai lungim amăgeala când nu-i nimic de câştigat din asta! zice domnul Kenge calm. Mătuşă de fapt, nu şi de drept. Nu te mâhni! Nu plânge! Nu tremura! Madam Rachael, micuţa noastră, fără îndoială c-o fi auzit de… hm!… procesul Jarndyce.

— Niciodată, zise madam Rachael.

— E oare cu putinţă, urmă domnul Kenge, aşezându-şi pe nas ochelarii, ca micuţa noastră… Te rog, nu fi mâhnită!… Să nu fi auzit încă de procesul Jarndyce!

Am dat din cap că nu, minunându-mă ce-o fi aceea.

— Nimic de procesul Jarndyce? adaugă domnul Kenge, uitându-se la mine pe deasupra ochelarilor şi învârtind întruna, încet, în mâini tocul ca şi cum ar fi dezmierdat ceva. Nimic despre unul dintre cele mai faimoase procese de la Înalta Curte, din toate câte se ştiu? Nimic de cazul Jarndyce… care… e… e în sine un monument de procedură a Înaltei Curţi de Justiţie. În care (aş spune) toate încurcăturile, toate ipotezele neprevăzute, toate elucubraţiile meşteşugite, toate formele procedurale cunoscute la Curte sunt reeditate iarăşi şi iarăşi? E un proces ce n-ar putea exista dincolo de hotarele ţării ăsteia mari şi libere. Aş putea spune că totalul cheltuielilor în procesul Jarndyce, madam Rachael, (mă tem că i s-a adresat ei, pentru că eu păream că mă gândesc la altceva) se ridică în momentul de faţă la o sumă între şaizeci şi şaptezeci de mii de lire, spuse domnul Kenge, lăsându-se pe spate în scaun.

Mi-am dat seama cât sunt de ignorantă, dar ce puteam să fac? Eram atât de necunoscătoare în materie, că şi după asta tot nimic n-am înţeles.

— Şi chiar n-a auzit niciodată de proces? întrebă domnul Kenge. Uimitor!

— Domnişoara Barbary, domnule, răspunse madam Rachael, care se află acum printre serafimi…

— Aşa cred, sunt sigur, zise domnul Kenge cu politeţe.

— …a dorit ca Esther să nu ştie decât ceea ce îi e de folos. Şi afară de ceea ce a învăţat aici, altceva nu ştie.

— Hm! făcu domnul Kenge. În general e foarte nimerit. Dar acum să ne întoarcem la subiect (adresându-se mie), domnişoara Barbary, singura dumitale rudă (de fapt, asta e; pentru că trebuie să subliniez că de drept nu ai nici una), decedând şi, fireşte, neputându-ne aştepta ca madam Rachael…

— Vai de mine, nu! spuse repede madam Rachael.

— Întocmai, încuviinţă domnul Kenge… nu se poate ca madam Rachael să-şi ia asupră-şi întreţinerea dumitale şi sprijinul material (te rog, nu trebuie să te îngrijorezi); eşti în situaţia de a primi reînnoirea unei propuneri, pe care am fost însărcinat s-o fac domnişoarei Barbary acum vreo doi ani, dar care, cu toate că a fost respinsă atunci, de la sine înţeles poate fi reînnoită în împrejurările nenorocite care s-au ivit între timp. Oare, dacă declar că în procesul Jarndyce şi în afară de el eu sunt reprezentantul unui om grozav de generos dar, în acelaşi timp, ciudat, ar însemna că mă abat de la precauţiile mele profesionale? întrebă domnul Kenge, lăsându-se iarăşi pe spate în scaun şi privindu-ne liniştit pe amândouă.

Părea că mai presus de orice se bucură să-şi asculte vocea. N-aş avea de ce mă mira fiindcă era o voce caldă şi plină şi dădea mare importanţă fiecărui cuvânt pe care îl rostea. Se asculta pe sine cu o satisfacţie evidentă şi, din când în când, îşi însoţea muzica glasului bătând uşor măsura cu capul sau rotunjind câte o frază cu mâna. Am fost foarte impresionată de el, chiar de pe atunci, înainte de a şti că se formase după modelul unui mare nobil ce-i era client şi că era în general supranumit „Kenge Vorbă-Lungă“.

— Domnul Jarndyce, continuă el, fiind conştient de… vreau să spun dezolat de… situaţia micuţei noastre prietene, se oferă s-o plaseze într-un institut de mâna întâi unde educaţia îi va fi desăvârşită, i se vor asigura condiţii confortabile, i se vor realiza toate cerinţele rezonabile şi unde va primi o excelentă pregătire ca să răspundă tuturor îndatoririlor situaţiei sociale la care a fost destinată de… să-i zicem Providenţă?

Inima mi se umpluse ochi, nu numai de cele ce spunea, dar şi de cum le spunea, încât n-am fost în stare să vorbesc, cu toate că am încercat.

— Domnul Jarndyce, a urmat el, nu pune nici o condiţie, afară doar că-şi exprimă dorinţa fermă ca micuţa noastră prietenă să nu părăsească cumva institutul în chestie fără ştiinţa şi consimţământul său. Să se consacre cu toată sârguinţa în vederea însuşirii acelor cunoştinţe de practicarea cărora va depinde în cele din urmă soarta ei. Să păşească pe căile cinstei şi ale virtuţii şi ale… şi să… şi aşa mai departe.

Eu mă simţeam încă mai puţin în stare să vorbesc.

— Ei, ce are de spus tânăra noastră prietenă? adăugă domnul Kenge. Să-şi ia timp, să-şi ia timp. Eu mă opresc ca să-i aştept răspunsul. Dar să-şi ia timp de gândire!

N-am nevoie să repet ceea ce a încercat să spună fiinţa aceea sărmană. Ceea ce a spus mi-ar veni mai uşor să redau, dacă ar merita să fie redat. Ceea ce a simţit şi ceea ce are să simtă până în ceasul morţii, n-am să pot niciodată pune în cuvinte.

Întrevederea aceea a avut loc la Windsor, unde îmi petrecusem (după câte ştiu) toată viaţa până atunci. Chiar la o săptămână după aceea, înzestrată din belşug cu toate cele de trebuinţă, am plecat de acolo într-o diligenţă la Reading.

Madame Rachael, care era bunătatea întruchipată, n-a simţit emoţii la despărţire, dar eu care nu eram atât de bună, am plâns amar. Mă gândeam c-ar fi trebuit s-o cunosc mai bine după atâţia ani şi c-ar fi trebuit să mă fi făcut destul de iubită de ea ca să-i pară rău la despărţire. Când mi-a pus un sărut rece, de bun rămas, pe frunte, ca o picătură de apă din dezgheţ căzută de pe piatra unui portal… era o zi tare geroasă… m-am simţit atât de nenorocită şi vinovată, încât m-am lipit de ea şi i-am spus că ştiu că-i vina mea dacă se poate despărţi atât de uşor de mine!

— Nu, Esther, mi-a răspuns. E vina nenorocirii de pe capul tău!

Diligenţă era la portiţa peluzei, noi n-am ieşit din casă până n-am auzit duruitul roţilor, şi astfel am părăsit-o cu inima îndurerată. Ea s-a întors în casă mai înainte ca lăzile mele să fi fost urcate pe acoperişul diligenţei şi a închis uşa. Cât am putut să mai văd casa, m-am tot uitat printre lacrimi îndărăt la ea de la fereastra trăsurii. Naşa mea îi lăsase madamei Rachael toate lucruşoarele pe care le avea; urma să se facă o vânzare la licitaţie; printre ele şi un covoraş vechi cu trandafiri, care totdeauna îmi păruse cel mai de preţ lucru din lume din câte văzusem şi care atârna afară, în ger şi zăpadă. Cu o zi sau două înainte, îmi înfăşurasem păpuşa mea veche şi scumpă în şăluţul ei şi o îngropasem liniştit, mi-e cam ruşine să mărturisesc aşa ceva, în grădină sub copacul ce-mi umbrea fereastra. Nu-mi mai rămăsese nici un tovarăş decât o păsărică în cuşcă, pe care am luat-o cu mine.

Când casa nu se mai văzu, m-am aşezat în faţă pe scăunel, cu cuşca păsăricii aşezată în paiele de la picioare, ca să mă uit afară pe fereastra înaltă la copacii acoperiţi de promoroacă de parcă erau nişte bucăţi frumoase de spat; la câmpiile netede şi albe de zăpada ultimei nopţi şi la soarele atât de roşu, dar răspândind aşa de puţină căldură, şi la gheaţa, întunecată ca metalul, de pe care tinerii cu patine şi fără de patine spintecaseră zăpada. În diligenţă se mai afla un domn care şedea pe locul din faţa mea şi părea foarte mare, înfofolit cum era într-o grămadă de pături; dar şedea cu privirile pironite pe cealaltă fereastră şi habar n-avea de mine.

Mă gândeam la naşa mea care murise, la noaptea aceea când îi citisem, la căutătura ei încruntată, atât de neclintită şi severă, cum stătea întinsă în pat, la locurile străine către care mă îndreptam, la oamenii pe care am să-i găsesc acolo, cum vor fi fiind şi ce au să-mi spună, când o voce din trăsură mă făcu să tresar îngrozitor. Vocea zise:

— Pentru ce dracu’ plângi?

Aşa m-am speriat de tare, că mi-a pierit glasul şi n-am fost în stare să răspund decât în şoaptă:

— Eu, domnule?

Pentru că am ştiut fără îndoială că trebuie să fi fost gentilomul acela de sub maldărul de pături, cu toate că el se uita încă tot pe fereastră.

— Da, dumneata, răspunse el întorcându-se.

— N-am ştiut că plâng, domnule, am bolborosit fâstâcită.

— Ba plângi! zise gentilomul. Ia uită-te la mine! Veni drept în faţa mea din celălalt colţ al diligenţei, îmi şterse ochii cu una dintre manşetele sale mari de blană (fără să-mi facă rău) şi-mi arătă că-i udă.

— Na! Acuma ştii că plângi, zise el. Nu-i aşa?

— Da, domnule.

— Şi de ce plângi? zise gentilomul. Nu vrei să te duci acolo?

— Unde, domnule?

— Unde? Acolo unde te-i fi ducând, zise domnul acela.

— Sunt foarte bucuroasă că mă duc acolo, domnule, i-am răspuns eu.

— Bine; atunci fii veselă, zise gentilomul.

Mi-a părut că-i tare ciudat; sau cel puţin ceea ce-am putut vedea din el era tare ciudat, căci era înfofolit până sus, sub bărbie, şi faţa îi era aproape ascunsă de-o căciulă cu două urechi late de blană de-o parte şi de alta a capului, prinse pe sub bărbie; dar mi-am venit iarăşi în fire şi nu mi-a fost frică de el. Aşa că i-am spus că bănuiesc c-am plâns din pricina morţii naşei mele şi pentru că madamei Rachael nu i-a părut rău că se desparte de mine.

— S-o ia naiba de madam Rachael! zise gentilomul. Ducă-se învârtindu-se într-un vârtej de vânt pe-o coadă de mătură!

Începuse să-mi fie acum frică de-a binelea şi m-am uitat la el cât se poate de uluită. Dar mi-a părut că are ochi plăcuţi, cu toate că tot mai şoptea ca pentru el, furios, zicându-i madamei Rachael în tot felul, cum îi venea la gură.

După un scurt răgaz, îşi desfăcu învelitoarea de deasupra ce-mi păru aşa de largă, de putea să-nfăşoare în ea trăsura întreagă, şi-şi vârî mâna într-un buzunar adânc dintr-o parte.

— Hai, ia priveşte ici! zise el. În hârtia asta, o hârtie frumos împăturită, se găseşte o bucată de prăjitură, cea mai bună din câte sunt pe piaţă… zahăr pe părţi de-un deget de gros, ca seul pe cotletul de berbec. Aici e puţină plăcintă (e-un giuvaier, şi ca mărime şi ca gust), făcută în Franţa. Şi din ce crezi că-i făcută? Din ficaţi de gâscă îngrăşată. Asta plăcintă! Acu’ să vezi, când ai s-o mănânci.

— Vă mulţumesc, domnule, am răspuns, vă mulţumesc chiar foarte mult, dar nădăjduiesc să nu vă supăraţi, sunt bucate prea alese pentru mine.

— Iar m-a răpus! zise gentilomul, vorbă pe care nu am înţeles-o şi a aruncat amândouă pachetele afară pe fereastră.

N-a mai vorbit cu mine defel, până când s-a dat jos din trăsură, cu puţin înainte de-a ajunge la Reading, când m-a sfătuit să fiu fată bună şi să învăţ bine şi a dat mâna cu mine. Trebuie să spun că m-am simţit uşurată c-a plecat. L-am lăsat în drum, la o răspântie. De multe ori am mai trecut pe-acolo, după aceea, fără să stau prea mult, fără să mă gândesc la el, dar pe jumătate aşteptând să-l întâlnesc. Însă nu l-am întâlnit nicidecum şi, astfel, cu trecerea timpului, mi-a ieşit din minte.

Când diligenţă s-a oprit, o doamnă foarte îngrijit îmbrăcată s-a uitat în sus la fereastră şi a zis:

— Domnişoara Donny.

— Nu doamnă, Esther Summerson.

— E perfect, zise doamna. Domnişoara Donny.

Abia atunci am înţeles că ea s-a recomandat cu numele acesta şi i-am cerut iertare domnişoarei Donny pentru că nu înţelesesem; apoi, la cererea ei, i-am arătat cu degetul cuferele mele. Sub privegherea unei slujnice bine îmbrăcate, cuferele au fost puse în spatele unei trăsurici verzi. Apoi, domnişoara Donny, slujnica şi cu mine ne-am suit în trăsurică şi am plecat.

— Totul e pregătit în ceea ce te priveşte, Esther, zise domnişoara Donny; iar programul activităţii dumitale a fost alcătuit întocmai după dorinţa tutorelui dumitale, domnul Jarndyce.

— Cum aţi spus, doamnă?

— A tutorelui dumitale, domnul Jarndyce, zise domnişoara Donny.

M-am tulburat atât de tare, încât domnişoara Donny a crezut că gerul fusese prea aspru pentru mine şi mi-a împrumutat flaconul ei cu săruri.

— Îl cunoaşteţi pe domnul Jarndyce… tutorele meu, doamnă? am întrebat după ce m-am codit o bună bucată de vreme.

— Nu-l cunosc personal, Esther, zise domnişoara Donny; numai prin avocaţii săi, domnii Kenge şi Carboy, din Londra. Un gentilom cu totul superior, domnul Kenge. Adevărat orator, ce-i drept. Unele dintre frazele sale sunt într-adevăr măreţe!

Ştiam că-i foarte adevărat, dar eram prea năucită ca să dau ascultare la toate astea. Sosirea noastră pripită la destinaţie, mai înainte de a fi avut timpul să mă dezmeticesc, mă zăpăci mai tare şi niciodată n-am să uit aspectul confuz şi ireal al tuturor lucrurilor de la Greenleaf (casa domnişoarei Donny), din după-amiaza aceea!

Dar curând m-am deprins. În scurtă vreme ajunsesem să fiu atât de obişnuită cu programul de la Greenleaf, încât părea că sunt acolo de când lumea şi aproape că-mi părea mai curând că am visat decât c-am trăit cu adevărat viaţa mea de altădată, de la naşa mea. Nimic nu putea să fie mai precis, mai exact şi mai ordonat decât viaţa la Greenleaf. Se găsea vreme pentru orice, în fiece clipă a ornicului şi orice lucru era făcut la momentul fixat.

Eram douăsprezece interne şi erau două domnişoare Donny, gemene. Se părea că va trebui cu timpul să-mi câştig existenţa din calificarea mea ca institutoare şi nu numai că eram instruită în tot ce se preda la Greenleaf, dar foarte curând am fost pusă să ajut la instruirea altora. Cu toate că în toate celelalte privinţe eram supusă aceluiaşi tratament ca toate elevele şcolii, această unică deosebire a fost făcută cu mine chiar de la început. Pe măsură ce începusem să ştiu mai mult, predam mai mult, şi cu timpul ajunsesem să am de făcut o grămadă de lucruri, ceea ce-mi plăcea grozav, pentru că prin asta fetele mă îndrăgeau. Până la urmă, ori de câte ori venea o elevă nouă, care se simţea cumva abătută şi nenorocită, era aşa de sigur, nici eu nu ştiu de fapt cum, că se va împrieteni cu mine, încât toate nou-venitele mi-erau date în grijă. Ziceau că sunt atât de bună; dar eu sunt convinsă că ele erau bune! Adesea mă gândeam la hotărârea pe care o luasem la aniversarea aceea a zilei mele de naştere, şi anume să încerc să fiu harnică, mulţumită şi cu inima deschisă, să fac numai bine orişicui şi să mă fac iubită dacă se poate; şi, la drept vorbind, mi-era aproape ruşine de cât de puţin făcusem şi cât de mult câştigasem.

Am petrecut la Greenleaf şase ani fericiţi şi liniştiţi. N-am citit pe faţa nimănui acolo, slavă Domnului, în ziua mea de naştere, că ar fi fost mai bine dacă nu m-aş fi născut. Când venea ziua aceea, îmi aducea atâtea mărturii de dragoste, încât camera îmi rămânea împodobită din prima zi a anului şi până la Crăciun.

În cei şase ani de zile n-am ieşit niciodată din şcoală, decât de sărbători în vizite prin vecinătate. După primele şase luni, sau cam aşa ceva, am urmat sfatul domnişoarei Donny, că ar fi de cuviinţă să-i scriu domnului Kenge, ca să-i spun că sunt fericită şi recunoscătoare; şi cu încuviinţarea ei i-am scris o asemenea scrisoare. Am primit un răspuns formal, confirmând primirea scrisorii şi adăugând: „Am luat cunoştinţă de conţinutul scrisorii care se va comunica întocmai clientului nostru!“. După aceea le auzeam uneori pe domnişoara Donny şi pe sora ei vorbind despre cât de regulat se plăteau taxele mele de întreţinere; şi cam de două ori pe an mă încumetam să scriu câte o scrisoare asemănătoare. Totdeauna, cu poşta următoare, primeam întocmai acelaşi răspuns, cu acelaşi scris rotund, purtând semnătura Kenge şi Carboy în alt scris pe care-l presupuneam să fie al domnului Kenge.

Mi se pare atât de ciudat să fiu silită să scriu toate astea despre mine! Ca şi cum povestea asta ar fi povestea vieţii mele! Dar curând neînsemnata mea persoană va trece pe planul al doilea.

Şase ani de linişte (văd că spun asta a doua oară) petrecusem la Greenleaf, văzând în toate din jurul meu, ca într-o oglindă, fiecare pas al creşterii şi al schimbării mele acolo, când într-o dimineaţă de noiembrie am primit scrisoarea de mai jos. Îi trec data sub tăcere.

Old Square, Lincoln’s Inn.

Doamnă,

Clt.¹ nostru, domnul Jarndyce, urmând să prscă.² în casa sa, printr-o decizie a C-ţii.³ de J-ţie.⁴ o minoră a C-ţii. din acest proces, pentru care doreşte să-i asigure o domnişoară de companie pvită⁵, ne-a dat dispoziţie să vă aducem la cunoştinţă că ar fi bucuros de srciile'⁶ dvs. În sza⁷. clte.⁸

Am arjat.⁹ transportul dvs, cheltuielile urmând a fi acoperite de noi pentru diligenţa de ora opt de la Reading, lunea viitoare dimineaţa, până la Horse Cellar, Piccadilly, Londra, unde unul din fcţrii.¹⁰ noştri vă va aştepta ca să vă conducă la brul.¹¹ nostru, cf. celor de mai sus.

Ai dv. prea spş. sv.¹²

Kenge şi Carboy

Domnişoarei Esther Summerson.

O, niciodată, niciodată, niciodată n-am să uit emoţia pe care scrisoarea de mai sus a pricinuit-o tuturor de la institut. Ce înduioşător din partea lor că-mi purtau atâta grijă. Atâta har de la Tatăl Nostru din ceruri care nu m-a uitat, că mi-a netezit şi mi-a uşurat drumul de orfană şi că a trezit în sufletele atâtor tinere caldă bunăvoinţă pentru mine, ceea ce m-a copleşit cu desăvârşire. Nu că aş fi vrut ca fetele să fie mai puţin întristate… mă tem că nu; dar plăcerea, şi suferinţa, şi mândria, şi bucuria, şi modesta părere de rău, toate erau atât de îmbinate, încât aproape îmi părea că are să-mi crape inima de fericire.

Scrisoarea mă înştiinţa numai cu cinci zile înainte de plecare. Fiecare clipă adăuga numai dovezi de dragoste şi de bunătate, care mi-au fost date în acele cinci zile; şi când în sfârşit sosi dimineaţa şi când fetele m-au luat şi m-au dus prin toate camerele ca să le mai pot vedea pentru ultima dată; şi când unele dintre ele îmi strigau: „Esther, scumpo, ia-ţi rămas-bun aici, pe marginea patului, unde ai vorbit cu mine pentru întâia oară cu atâta bunătate!“; şi când altele mă rugau să le scriu doar numele „Cu dragoste de la Esther“; şi când toate s-au adunat în jurul meu cu daruri de rămas bun şi se agăţau de mine, plângând şi strigând: „Ce ne-om face când scumpa, scumpa noastră Esther n-o să mai fie cu noi!“. Şi când am încercat să le spun cât de atente şi cât de bune au fost cu mine şi cât le mulţumesc şi cum le binecuvântez pe fiecare pentru toate acelea; ce inimă puteam să am!

Şi când cele două domnişoare Donny plângeau la fel de tare că se despart de mine ca şi ultima dintre fete; şi când slujnicele au spus: „Binecuvântată să fii, domnişoară, oriunde vei merge!“; şi când bătrânul grădinar, şchiop şi urât, care credeam că nici nu m-a băgat în seamă în toţi anii aceia, a venit gâfâind după diligenţă ca să-mi dea un bucheţel de muşcate şi să-mi spună că eu i-am fost lumina ochilor… chiar aşa a spus bătrânul… ce inimă mai puteam să am!

Şi puteam oare să mă stăpânesc, când mi se perindau toate prin faţa ochilor, de la venirea mea la micuţa şcoală, până la neaşteptata privelişte a bietelor fetiţe, afară, fluturându-şi pălăriile şi bonetele spre mine, şi a apariţiei unui gentilom şi a unei doamne, amândoi cărunţi, pe-a căror fiică o ajutasem să înveţe şi la casa cărora fusesem în vizită (despre aceştia se spunea că erau cei mai mândri oameni din tot ţinutul) şi care, fără să le pese de convenienţe, strigau: „Adio, Esther. Îţi dorim să fii foarte fericită!“… puteam oare să mă mai stăpânesc, fiind singură în diligenţă, şi să nu mă plec adânc şi să strig de nenumărate ori: „O, cât sunt de recunoscătoare, cât sunt de mulţumită!“.

Dar, bineînţeles, am socotit numaidecât că nu trebuie să duc lacrimi acolo unde plecam, după toate câte le făcuseră pentru mine. De aceea, bineînţeles, m-am silit să suspin mai puţin şi mi-am pus în minte să mă liniştesc, spunându-mi fără întrerupere: „Esther, trebuie numaidecât! Aşa nu merge“. În sfârşit m-am liniştit destul de bine până la urmă, cu toate că mă tem că mi-a luat mai mult timp decât ar fi trebuit; şi după ce îmi răcorisem ochii cu apă de lavandă, venise vremea să ne pregătim de Londra.

Eram foarte încredinţată că ajunsesem, când mai aveam de străbătut încă zece mile; iar când într-adevăr am ajuns, începusem să cred că n-o să mai ajungem niciodată. Totuşi, când am prins să ne hurducăm pe un caldarâm de pietre şi mai ales când toate celelalte vehicule păreau să dea peste noi, iar noi să intrăm în fiecare vehicul ce ne ieşea în cale, am început să cred că ne apropiem într-adevăr de capătul călătoriei noastre. Foarte curând după aceea ne-am oprit.

Un tânăr, mânjit din întâmplare tot cu cerneală, mi se adresă de pe caldarâm, zicând:

— Sunt de la „Kenge şi Carboy“, domnişoară, de la Lincoln’s Inn.

— Vă rog, domnule, am spus eu.

Era foarte îndatoritor; şi după ce m-a ajutat să urc într-o trăsură de stradă şi a supravegheat încărcarea cuferelor mele, l-am întrebat dacă arde undeva. Pentru că străzile erau aşa de pline de un fum gros şi cafeniu, încât aproape că nu se mai vedea nimic.

— Vai de mine, nu, domnişoară, a zis el. Asta e o caracteristică a Londrei.

Nu mai auzisem de aşa ceva.

— Ceaţă, domnişoară, spuse tânărul.

— A, da, într-adevăr! am zis şi eu.

Am mers încet trecând prin cele mai murdare şi întunecate cu putinţă străzi din lume (după câte-mi închipuiam) printr-o învălmăşeală atât de zăpăcită, încât mă întrebam cum de oamenii îşi mai puteau ţine firea, până când am pătruns într-o neaşteptată linişte, pe sub un vechi portal, şi-am trecut apoi mai departe, printr-o piaţă tăcută, până am dat iar de un ungher ciudat, la un colţ, unde era o intrare deasupra unui şir de trepte pieptişe şi late, ca şi cum ar fi fost intrarea unei biserici. Şi într-adevăr era un cimitir acolo, pe lângă nişte ganguri boltite, fiindcă prin fereastra scării am văzut pietre de morminte.

Aici era firma „Kenge şi Carboy“. Tânărul mă conduse printr-un cabinet exterior în biroul domnului Kenge – în care nu era nimeni – şi, politicos, îmi împinse un fotoliu în faţa focului. Apoi îmi arătă o oglinjoară, agăţată într-un cui, de-o parte a căminului.

— În cazul că aţi dori să aruncaţi o privire, domnişoară, ca să vedeţi cum arătaţi după călătorie, pentru că veţi merge în faţa preşedintelui. Nu că ar fi cumva de trebuinţă, bineînţeles, adăugă cuviincios tânărul.

— Să merg în faţa preşedintelui? am zis eu, surprinsă pentru moment.

— Doar o formalitate, domnişoară, răspunse tânărul. Domnul Kenge se află acum la Curte. Vă urează bun sosit şi vă pofteşte să luaţi o gustare – pe o măsuţă erau pişcoturi şi o carafă de vin – şi să răsfoiţi ziarul (pe care tânărul mi-l dădu în vreme ce vorbea). Apoi aţâţă focul şi plecă.

Toate erau atât de ciudate, şi mai ciudată decât toate era noaptea asta în timpul zilei, lumânările aprinse cu flacăra albă, ce păreau tăioase şi reci, încât citeam cuvintele în gazetă fără să înţeleg ce înseamnă, ba, m-am surprins chiar citind aceleaşi cuvinte de nenumărate ori. Cum n-avea nici un rost să continui, am lăsat gazeta din mână, am aruncat o privire în oglindă la bonetă să văd dacă-i în ordine şi m-am uitat prin camera nici pe jumătate luminată, la mesele urâte şi murdare, la teancurile de hârtii scrise şi la un dulap plin cu nişte cărţi din cele mai puţin atrăgătoare şi care nu păreau a spune mare lucru. Apoi am urmat să mă gândesc şi să mă gândesc şi să mă gândesc; şi focul a urmat să ardă şi să ardă şi să ardă; şi lumânările au urmat să pâlpâie şi să picure şi nu era nici o foarfecă de tăiat mucurile… până când tânărul, în sfârşit, a adus una tare murdară; asta preţ de două ceasuri.

Până la urmă a venit şi domnul Kenge. El era neschimbat, dar s-a mirat văzând cât m-am schimbat eu şi păru tare mulţumit.

— Fiindcă ai să fii domnişoara de companie a tinerei doamne care se află acum în cabinetul preşedintelui, zise el, ne-am gândit, domnişoară Summerson, că-i bine să fii şi dumneata prezentă acolo. N-ai să-ţi pierzi cumpătul în faţa Lordului Preşedinte, sper?

— Nu, domnule, am zis eu, nu cred c-am să mi-l pierd.

Într-adevăr, nu vedeam, la drept vorbind, de ce mi l-aş fi pierdut.

Astfel că domnul Kenge îmi dădu braţul şi am trecut pe după un colţ, pe sub un şir de coloane şi am intrat printr-o uşă lăturalnică. Şi astfel, trecând printr-un culoar, am ajuns într-un soi de cameră plăcută în care o tânără şi un tânăr şedeau în picioare lângă un foc mare care duduia. Între ei şi foc se afla un paravan, iar cei doi vorbeau, rezemându-se de paravan.

Amândoi au ridicat ochii când am intrat şi am văzut cât de frumoasă era tânăra aşa cum sta în bătaia focului. Un păr auriu atât de bogat, nişte ochi albaştri atât de blânzi, o faţă atât de luminoasă, candidă şi încrezătoare.

— Domnişoară Ada, zise domnul Kenge, iat-o pe domnişoara Summerson.

Veni către mine ca să ne cunoaştem, cu un zâmbet de bun-sosit şi cu mâna întinsă, dar într-o clipă păru că se răzgândeşte şi mă sărută. Pe scurt, avea un fel de-a fi atât de firesc, atrăgător şi lipicios încât, după câteva clipe, ne şi aşezarăm una lângă alta pe-o canapea sub fereastră, încălzindu-ne la văpaia focului, vorbind împreună cum nu se poate mai deschis şi mai plăcut.

Ce greutate mi s-a luat de pe suflet! Ce minunat să văd că se poate încrede în mine şi că-i sunt dragă! Cât de frumos din partea ei şi ce plină de făgăduinţe pentru mine!

Tânărul gentilom îi era văr mai de departe, după câte mi-a spus ea, pe nume Richard Carstone. Un adolescent chipeş, cu o faţă plină de candoare şi un râs fermecător; şi după ce l-a chemat să vie unde ne aşezaserăm, el a rămas în picioare lângă noi, tot în dogoarea focului, vorbind voios ca un băiat cu sufletul deschis, sincer. Era tare tânăr; nu avea mai mult de nouăsprezece ani, poate nici atât, dar era aproape cu doi ani mai mare ca ea. Amândoi erau orfani şi (ceea ce mi-a părut foarte surprinzător şi ciudat) nu se văzuseră până atunci. Venirea noastră tustrei laolaltă pentru întâia oară, într-un loc atât de neobişnuit, era un lucru de care puteai vorbi; şi am vorbit despre asta; şi focul, care se potolise, clipea către noi cu ochii lui roşii, ca un leu bătrân şi somnoros al Înaltei Curţi de Justiţie, după cum spunea Richard.

Vorbeam încet, fiindcă un domn în mare ţinută şi cu perucă intra şi ieşea adeseori şi atunci puteam auzi ca în depărtare un murmur de voci care, după câte ne-a spus el, venea de la pledoaria din procesul nostru, adresată Lordului Preşedinte. El i-a spus domnului Kenge că Lordul Preşedinte vine peste cinci minute; şi îndată după aceea am auzit o forfotă şi un tropăit de paşi şi domnul Kenge ne-a spus că şedinţa Curţii s-a ridicat şi că Lordul Preşedinte se afla în camera de alături.

Domnul cu perucă deschise uşa aproape în acelaşi timp şi-l pofti pe domnul Kenge să intre. Atunci, am intrat cu toţii în camera alăturată; întâi domnul Kenge cu draga mea… mi se pare acum atât de firesc că nu mă pot opri de a o numi aşa; şi acolo, îmbrăcat din creştet până-n tălpi doar în negru, stând într-un fotoliu la o masă, lângă foc, se afla înaltul Lord Preşedinte, a cărui robă, împodobită cu o lucrătură frumoasă de fir de aur, stătea aruncată pe-un alt scaun. Ne scrută cu privirea pe când intram, dar felul lui era curtenitor şi binevoitor.

Domnul cu perucă aşeză nişte maldăre de hârtii pe masa Înaltului Lord, iar Senioria Sa alese în tăcere un dosar şi începu a-l răsfoi.

— Domnişoara Clare, zise Lordul Preşedinte. Domnişoara Ada Clare?

Domnul Kenge i-o prezentă şi Domnia Sa o rugă să ia loc lângă el. Că o admiră şi că îi plăcu am putut să văd din prima clipă. M-am întristat că vatra părintească a unei tinere făpturi atât de frumoase poate fi reprezentată de o instituţie aridă ca aceea. Înaltul Lord Preşedinte, cu tot apanajul său, cu greu putea să ţină locul dragostei şi mândriei părinteşti.

— De care Jarndyce e vorba, întrebă Lordul Preşedinte, răsfoind încă filele dosarului, e Jarndyce din Casa Umbrelor?

— Jarndyce din Casa Umbrelor, zise domnul Kenge.

— Sinistru nume, comentă Lordul Preşedinte.

— Şi totuşi astăzi nu-i un loc sinistru, milord, zise domnul Kenge.

— Casa Umbrelor, continuă înaltul Lord, e în…

— Herdfordshire, milord.

— Domnul Jarndyce din Casa Umbrelor nu-i căsătorit? întrebă înaltul Lord.

— Nu e, milord, răspunse domnul Kenge. Urmă o pauză.

— Tânărul Richard Carstone e de faţă? întrebă Lordul Preşedinte, aruncându-şi privirile către noi.

Richard se înclină şi făcu câţiva paşi înainte.

— Hm! zise Lordul Preşedinte, întorcând mai multe file.

— Domnul Jarndyce din Casa Umbrelor, milord, menţionă domnul Kenge, vorbind încet, dacă mi-e îngăduit să-i amintesc Excelenţei Voastre, a făcut rost de o domnişoară de companie potrivită pentru…

— Pentru domnul Richard Carstone? Cred (dar nu sunt sigură) că l-am auzit pe Excelenţa Sa zicând, tot încet şi cu un zâmbet.

— Pentru domnişoara Ada Clare. Aceasta-i tânăra aleasă. Domnişoara Summerson.

Excelenţa Sa îmi aruncă o privire îngăduitoare şi luă act cu amabilitate de reverenţa mea.

— Domnişoara Summerson nu se înrudeşte cu nici o parte din proces, îmi închipui?

— Nu, milord.

Domnul Kenge făcu o plecăciune mai înainte de a isprăvi de spus cele de mai sus şi continuă în şoaptă. Excelenţa Sa, cu ochii pe hârtii, ascultă, dădu din cap de două ori, trei ori, întoarse mai multe file de la dosar şi nu se mai uită la mine până la plecarea noastră.

Domnul Kenge se retrase apoi, şi cu el şi Richard, lângă uşă, unde mă aflam şi eu, lăsându-mi draga (mi se pare atât de firesc să-i spun aşa, încât nici acum n-am alt cuvânt) alături de Lordul Preşedinte; Excelenţa Sa vorbind cu ea puţin între patru ochi, întrebând-o, după cum mi-a spus după aceea, dacă s-a gândit bine la înţelegerea făcută şi dacă crede că va fi fericită sub acoperişul domnului Jarndyce din Casa Umbrelor, şi ce-o face să creadă asta? Puţin după aceea se sculă curtenitor şi-i îngădui să se retragă, după care vorbi un minut, două, cu Richard Carstone, nu stând jos, ci în picioare şi evident cu mai multă uşurinţă şi mai puţină ceremonie… ca şi cum mai ştia încă, deşi era Lord Preşedinte, cum să ajungă de-a dreptul la inima candidă a unui băiat.

— Foarte bine, zise tare Excelenţa Sa. Voi întocmi decizia. Domnul Jarndyce din Casa Umbrelor a ales, atât cât pot aprecia, şi rosti acestea uitându-se la mine, o domnişoară de companie foarte bună pentru tânăra noastră şi soluţia pare a fi cea mai potrivită din cele îngăduite de împrejurări.

Ne concedie cu simpatie, iar noi cu toţii am părăsit cabinetul foarte recunoscători că a fost atât de binevoitor şi politicos, fapt prin care nu şi-a ştirbit nimic din demnitate, ci, dimpotrivă, a mai câştigat puţin, după cum ni se păru nouă.

Când am ajuns sub şirul de coloane, domnul Kenge şi-a amintit că trebuie să se întoarcă pentru a mai pune o întrebare şi ne-a lăsat în ceaţă cu echipajul şi slujitorii Lordului Preşedinte, care îl aşteptau să iasă.

— Ei bine, zise Richard Carstone, s-a terminat şi cu asta! Unde mergem acuma, domnişoară Summerson?

— Nu ştii? am întrebat.

— Habar n-am, îmi răspunse.

— Nici tu nu ştii, draga mea? am întrebat-o pe Ada.

— Nu! zise ea. Dar tu?

— Deloc! am răspuns.

Ne-am uitat unul la altul, pe jumătate râzând, că eram asemenea copiilor din poveste, rătăciţi în pădure, când o bătrânică ciudată, cu o bonetă strânsă pe vârful capului şi o poşetă, se îndreptă spre noi cu o înfăţişare foarte ceremonioasă, făcând reverenţe şi zâmbind.

— Oh! zise ea. Minorii din procesul Jarndyce. Foarte fericită, bineînţeles, că am cinstea! E de bun augur pentru tinereţe, pentru speranţă şi frumuseţe, când se află adunate în acest loc şi nu ştiu ce-are să iasă din toată treaba asta.

— Nebună, şopti Richard, nebănuind că s-ar putea să-l audă.

— Ai dreptate, tinere, nebună, zise ea întorcându-se spre el atât de repede, de-a rămas băiatul ruşinat de tot. Şi eu am fost minoră. La vremea aceea nu eram nebună; vorbea făcând plecăciuni adânci şi zâmbind după fiecare propoziţie scurtă. Aveam de partea mea tinereţea şi speranţa. Cred, şi frumuseţea. Acum prea puţin contează. Nici una din trei nu mi-a slujit şi nici nu m-a salvat. Am cinstea să iau parte cu regularitate la şedinţele Curţii. Cu documentele mele. Aştept o sentinţă. Numaidecât. La ziua de apoi. Am descoperit că al şaselea sigiliu de care se vorbeşte în Sfânta Scriptură de la Ioan citire e Marele Sigiliu al Lordului Preşedinte. A fost descoperit de multă vreme. Vă rog să primiţi binecuvântarea mea.

Văzând-o pe Ada puţin înfricoşată, i-am spus, ca să-i cânt în strună bătrânei doamne, că-i suntem foarte recunoscători.

— Da-a! zise ea, sclifosindu-se. Îmi închipui. Şi iată şi pe Kenge, Vorbă-Lungă. Cu actele sale. Ce mai face preacinstita şi cuvioasa voastră persoană?

— Foarte bine, foarte bine! Hai, fii bună şi nu ne mai plictisi! zise domnul Kenge.

— Nicidecum, răspunse sărmana bătrână ţinându-se de Ada şi de mine. Orice, numai plictiseală nu. Le voi dărui avere la amândouă… asta nu-nseamnă plictiseală, sper! Aştept o sentinţă. În curând. La Ziua Judecăţii de Apoi. E semn bun pentru voi. Primiţi binecuvântarea mea!

S-a oprit în faţa largului şir de scări pieptişe; dar noi ne-am uitat îndărăt la ea, pe când urcam; stătea locului, bolborosind cu câte o reverenţă şi câte un zâmbet după fiecare propoziţie scurtă:

— Tinereţe. Şi speranţă. Şi frumuseţe. Şi înaltă Curte de Justiţie. Şi Kenge Vorbă-Lungă. Ha? Vă rog, primiţi binecuvântarea mea!

1. Clientul.

2. Primească.

3. Curţii.

4. Justiţie.

5. Potrivită.

6. Serviciile.

7. Sus-zisa.

8. Calitate.

9. Aranjat.

10. Funcţionarii.

11. Biroul.

12. Supuşi servitori.

Capitolul IV

Filantropie telescopică

Urma să petrecem noaptea, ne-a spus domnul Kenge când am ajuns în biroul său, la doamna Jellyby; şi apoi se întoarse către mine şi-mi spuse c-o luase de bună că eu ştiu cine-i doamna Jellyby.

— Habar n-am, domnule, i-am răspuns. Poate domnul Carstone… sau domnişoara Clare…

Dar nu, nici ei nu ştiau nimic de doamna Jellyby.

— Nu zău! Doamna Jellyby, zise domnul Kenge, stând cu spatele la foc şi aruncându-şi ochii pe covorul prăfuit din faţa căminului, de parcă pe el ar fi fost înscrisă biografia doamnei Jellyby, este o doamnă cu o putere de caracter cu totul deosebită, care se devotează în întregime publicului. S-a devotat unor multiple probleme de interes public în diferite perioade şi în clipa de faţă (până când va fi atrasă de altceva) se devotează problemei Africii în ce priveşte cultura generală a boabelor de cafea, a băştinaşilor şi a stabilirii – în condiţii fericite – a populaţiei supraabundente din patrie, pe malurile fluviilor africane. Domnul Jarndyce, care e dornic să sprijine orice iniţiativă socotită a fi valoroasă şi care este foarte vânat de filantropi, are, cred, o părere foarte bună despre doamna Jellyby.

Domnul Kenge, după ce şi-a potrivit cravata, s-a uitat la noi.

— Şi domnul Jellyby, domnule? a întrebat Richard.

— Ah! Domnul Jellyby, începu domnul Kenge, e… un… nu ştiu cum pot să vi-l descriu mai bine, decât spunându-vă că e soţul doamnei Jellyby.

— Un nimic, domnule? întrebă Richard, cu o căutătură amuzată.

— Nu spun asta, răspunse domnul Kenge, cu seriozitate. De fapt, nici nu pot afirma aşa ceva, pentru că nu ştiu absolut nimic despre domnul Jellyby. Din câte ştiu, n-am avut niciodată plăcerea să-l văd pe domnul Jellyby. Poate că e un om cu totul superior; dar e, ca să zic aşa, înghiţit… înghiţit… în mai strălucitoarele calităţi ale soţiei sale.

Domnul Kenge continuă să ne spună că, deoarece drumul până la Casa Umbrelor ar fi fost lung, întunecos şi obositor pe-o asemenea seară şi fiindcă abia sosiserăm de la alt drum, chiar domnul Jarndyce propusese această soluţie. O trăsură ne va aştepta acasă la doamna Jellyby, dis-de-dimineaţă a doua zi, ca să ne transporte afară din oraş.

Apoi sună dintr-un clopoţel şi tânărul se arătă. Chemându-l pe numele de Guppy, domnul Kenge l-a întrebat dacă cuierele domnişoarei Summerson şi restul bagajelor au fost „trimise la destinaţie“. Domnul Guppy a răspuns că da, fuseseră trimise la destinaţie şi o trăsură aşteaptă ca să ne ducă şi pe noi la destinaţie, când dorim.

— Atunci nu-mi mai rămâne, zise domnul Kenge, dând mâna cu noi, decât să-mi exprim via satisfacţie (bună ziua, domnişoară Clare!) pentru cele stabilite astăzi şi (cu bine, domnişoară Summerson!) speranţa vie că asta va aduce fericirea, (bucuros că am avut cinstea să vă cunosc, domnule Carstone!) bunăstarea şi binele tuturor celor interesaţi, din toate punctele de vedere! Guppy, ai grijă de oaspeţi s-ajungă cu bine acolo.

— Unde-i acolo, domnule Guppy? întrebă Richard în timp ce coboram.

— Nu-i departe, răspunse domnul Guppy; aproape, la Thavies Inn, ştiţi.

— Nu pot spune că ştiu unde-i, pentru că vin din Winchester şi sunt străin de Londra.

— Chiar după colţ, preciză domnul Guppy. Ne strecurăm doar pe Chancery Lane, o tăiem de-a dreptul peste Holborn şi suntem acolo în patru minute, o zvârlitură de băţ. Acum iată acel ceva specific Londrei, nu-i aşa, domnişoară?

Părea foarte încântat de această observaţie, pe seama mea.

— Într-adevăr, ceaţa e tare deasă! am zis eu.

— Nu că v-ar dăuna, sunt sigur, spuse domnul Guppy, ridicând scările trăsurii. Dimpotrivă, pare că vă face bine, domnişoară, judecând după înfăţişare.

Ştiam că acest compliment era făcut cu bunăvoinţă, aşa că mi-am râs de mine că m-am înroşit, după ce-a închis portiera şi s-a urcat pe capră; şi toţi trei am făcut haz şi-am stat de vorbă despre nepriceperea noastră şi despre ciudăţenia Londrei, până când am cotit sub o arcadă în drum spre destinaţia noastră; o stradă îngustă cu case înalte, un fel de albie alungită ca să ţină ceaţa. Se vedea o mică înghesuială de lume învălmăşită, cei mai mulţi copii, strânşi în faţa casei unde ne-am oprit şi care avea pe uşă o placă de alamă, ce-şi pierduse luciul, cu inscripţia „Jellyby“.

— Nu vă speriaţi! zise domnul Guppy, privind la noi prin fereastra vehiculului. Unul dintre copiii Jellyby şi-a vârât capul printre gratiile grilajului curţii!

— O, bietul copil, am exclamat eu, daţi-mi drumul să ies, dacă sunteţi bun!

— Vă rog, domnişoară, băgaţi de seamă! Copiii Jellyby sunt totdeauna gata de farse, mă preveni domnul Guppy.

Mi-am făcut drum până la bietul copil, unul dintre cei mai murdari puşti nenorociţi din câţi am văzut şi l-am găsit foarte înfierbântat şi înfricoşat, urlând în gura mare, cu gâtul între două gratii de fier, în timp ce un lăptar şi un slujbaş, cu intenţiile cele mai bune cu putinţă, se trudeau să-l tragă înapoi de picioare, încredinţaţi că datorită mijloacelor folosite ţeasta copilului se poate micşora. Văzând (după ce l-am potolit) că-i un băieţel cu capul mare din fire, m-am gândit că poate pe unde i-a trecut capul să-i treacă şi trupul şi mi-am dat cu părerea că poate cea mai bună cale ar fi să-l împingă de picioare înainte. Ideea a fost aşa de bine primită de lăptar şi slujbaş, încât copilul împins ar fi căzut pe dată în curte, dacă nu l-aş fi prins de şorţuleţ, ţinându-l în timp ce Richard şi domnul Guppy au coborât în grabă, trecând prin bucătărie în curte, ca să-l prindă când i-am dat eu drumul. În sfârşit, din fericire a ajuns jos fără accident şi după asta a prins a-l bate pe domnul Guppy cu un băţ de cerc, de parcă-şi ieşise de-a binelea din minţi.

Nimeni din casă n-a ieşit, afară de o persoană încălţată cu saboţi, care l-a îmboldit pe copil cu un măturoi nu ştiu în ce scop şi nici nu cred că avea vreunul. De aceea am presupus că doamna Jellyby nu e acasă şi am rămas uimită de tot când persoana s-a arătat pe culoar, după ce-şi lepădase saboţii, şi urcând în camera din fund, de la etajul întâi, înaintea Adei şi înaintea mea, ne-a anunţat astfel:

— Iată pe cele două domnişoare, doamnă Jellyby.

Am trecut pe lângă mai mulţi copii în calea noastră, pe care cu greu i-am ocolit prin întuneric ca să nu-i călcăm; şi când am ajuns în faţa doamnei Jellyby, unul dintre bieţii copilaşi s-a prăbuşit pe scară… de-a rostogolul pe toată scara etajului (după câte mi-a ajuns mie sunetul la urechi) cu un zgomot grozav.

Doamna Jellyby, a cărei figură nu oglindea nimic din neliniştea care ar fi fost cu neputinţă să nu se citească pe figurile noastre în timp ce căpăţâna copilului, dragul de el, îşi înregistra trecerea cu câte o bufnitură pe fiecare treaptă (Richard spunea după aceea că a numărat şapte, fără cea de la acostare), ne-a primit cu un calm desăvârşit. Era o femeie drăguţă, foarte mică, durdulie, între patruzeci şi cincizeci de ani, cu ochi frumoşi, cu toate că aveau ciudatul obicei de a părea că privesc în depărtare. Ca şi cum, iar îl citez pe Richard, nu erau în stare să vadă mai încoace de coasta Africii!

— Mă bucur într-adevăr tare mult, zise doamna Jellyby, cu vocea-i agreabilă, că am plăcerea să vă găzduiesc. Îi port mult respect domnului Jarndyce şi nimeni dintre cei care-l interesează nu-mi poate fi mie indiferent.

Noi i-am exprimat recunoştinţa şi ne-am aşezat îndărătul uşii unde se afla o biată canapea şchioapă. Doamna Jellyby avea păr foarte bogat, dar era prea absorbită de obligaţiile pe care le avea faţă de Africa ei, ca să-l mai pieptene. Şalul cu care era neglijent învelită i-a căzut pe scaun când Domnia Sa a păşit spre noi; şi, când s-a întors să-şi reia locul, a fost cu neputinţă să nu băgăm de seamă că rochia-i nu s-ajungea să se încheie în spate şi partea goală era zăbrelită de un grilaj de balene de corset, ca un pavilion într-o grădină.

Camera, plină de hârtii împrăştiate şi ocupată aproape în întregime de o masă de scris, acoperită tot cu un asemenea aşternut, era, trebuie să spun, nu numai foarte răscolită, dar şi foarte murdară. Am fost siliţi să luăm aminte la toate astea fiindcă ne săreau în ochi, chiar şi atunci când trăgeam cu urechea la sărmanul copil care se rostogolise pe scară, aflat, cred, în bucătăria din dos, unde cineva părea că-i vâră pumnul în gură ca să nu i se audă răcnetele.

Dar mai cu deosebire ne-a izbit o fată surmenată, cu o înfăţişare nesănătoasă, dar nicidecum urâtă, care şedea la masa de lucru, muşcându-şi pana tocului, şi se zgâia la noi. N-am văzut în viaţa mea pe cineva atât de mânjit de cerneală. Şi de la păru-i răvăşit până la picioarele-i drăguţe, sluţite de nişte papuci de cârpă roşii şi rupţi, cu căputele călcate, părea într-adevăr că nimic din ceea ce purta ea, începând de la un ac cu gămălie, nu era pus ca lumea şi nici la locul cuvenit.

— Mă găsiţi, dragii mei, zise doamna Jellyby, tăind mucurile celor două lumânări mari de birou în sfeşnice de tinichea, care răspândeau în cameră un miros de seu ars (focul se stinsese şi pe vatră nu mai erau decât cenuşă, o sarcină de lemne şi un vătrai), mă găsiţi, scumpii mei, ca de obicei foarte ocupată; dar să mă scuzaţi. Proiectul african îmi ia în prezent tot timpul. Mă pune în corespondenţă cu instituţii publice şi cu particulari, îngrijoraţi de buna stare a semenilor lor din toată ţara! Sunt fericită să pot spune că lucrul înaintează. Nădăjduim ca la anul pe vremea asta să avem între o sută cincizeci şi două sute de familii sănătoase cultivând cafea şi educând băştinaşii din Borrioboola-Gha, pe malul stâng al Nigerului.

Cum Ada nu zicea nimic, ci se uita la mine, eu am răspuns că trebuie să fie o treabă care dă mari satisfacţii.

— Îmi dă într-adevăr mari satisfacţii, replică doamna Jellyby. Mă sileşte să-mi dedic toată energia de care dispun; dar asta nu-i nimic, numai să reuşească. Şi pe zi ce trece am tot mai multă încredere în reuşită. Ştii, domnişoară Summerson, aproape că mă şi mir că nu ţi-ai îndreptat încă gândul spre Africa.

Întorsătura pe care a luat-o subiectul a fost de fapt atât de neaşteptată, încât m-a pus cu totul în încurcătură, neştiind cum s-o privesc. Am lăsat să se înţeleagă că climatul…

— Cel mai minunat climat din lume! exclamă doamna Jellyby.

— Chiar aşa, doamnă?

— Sigur. Cu băgare de seamă. Poţi să te duci la Holborn fără să-ţi iei măsuri de precauţie şi să fii strivită de un vehicul. Poţi să te duci la Holborn cu măsuri de precauţie şi n-ai să fii nicicând doborâtă. Aşa-i şi cu Africa.

Am zis:

— Fără îndoială, gândindu-mă la Holborn.

— N-aţi vrea, zise doamna Jellyby, punând un teanc de hârtii în faţa noastră, să cercetaţi câteva precizări asupra acestui capitol şi asupra subiectului în general (răspândite de mine pe scară întinsă), până termin o scrisoare pe care o dictez fiicei mele cea mare, care mi-e secretară?

Fata de la masă s-a oprit din muşcatul condeiului şi, la atenţia pe care i-am arătat-o, ne-a dat un răspuns pe jumătate ruşinat, pe jumătate morocănos.

— …după asta voi fi terminat pentru moment, continuă doamna Jellyby cu un zâmbet dulce, cu toate că munca mea nu se termină niciodată. Unde am rămas, Caddy?

— „Prezintă complimente domnului Swallow şi îşi îngăduie…“, zise Caddy.

— „Îşi îngăduie“, îi luă vorba doamna Jellyby, dictând, „să-l informeze cu privire la scrisoarea sa, prin care cere lămuriri asupra proiectului african…“ Nu, Peepy! Cu nici un preţ!

Peepy (după cum se botezase el singur) era nenorocitul de copil care se rostogolise pe scară, şi care acum întrerupea corespondenţa prin venirea lui cu o fâşie de plasture pe frunte, ca să-şi arate genunchii juliţi, la vederea cărora Ada şi cu mine nu ştiam ce să compătimim mai mult… vânătăile sau murdăria. Doamna Jellyby adăugă, cu înfăţişarea-i senină cu care rostea fiecare vorbă:

— Pleacă, Peepy, copil neascultător ce eşti! şi-şi pironi iarăşi frumoşii săi ochi asupra Africii.

Cum ea s-a apucat deodată să dicteze, iar eu am socotit că nu-i stânjenesc lucrul, am îndrăznit să-l opresc încetişor pe bietul Peepy, care tocmai ieşea din cameră şi să-l iau în braţe ca să-l mângâi. El s-a arătat tare mirat de asta şi de faptul că Ada îl sărută; dar curând a aţipit, suspinând din ce în ce mai rar, până când s-a liniştit. Eram atât de preocupată de Peepy, încât mi-au scăpat amănuntele scrisorii, cu toate că din ea m-am ales cu asemenea impresie generală despre colosala importanţă a Africii şi despre totala neînsemnătate a tuturor celorlalte locuri şi lucruri, încât mi-a fost tare ruşine că nu m-am gândit decât prea puţin la ea.

— E ceasul şase, zise doamna Jellyby. Şi ora noastră de cină e la cinci (cu numele, pentru că noi, de fapt, cinăm când se nimereşte). Caddy, arată domnişoarei Clare şi domnişoarei Summerson camerele lor. Poate v-ar plăcea să faceţi vreo schimbare. Mă veţi ierta, ştiu, fiindcă sunt atât de ocupată. A! Copilul acela atât de rău! Te rog, dă-l jos, domnişoară Summerson!

I-am cerut îngăduinţa să mi-l lase, spunându-i sincer că nu mă stinghereşte câtuşi de puţin; şi l-am luat cu mine sus şi l-am aşezat pe patul meu. Ada şi cu mine aveam câte o cameră la etaj cu o uşă de trecere între ele. Erau din cale-afară de goale şi dezordonate, iar perdelele de la fereastra mea erau prinse între ele cu o furculiţă.

— Aţi dori, poate, nişte apă fierbinte, nu-i aşa? întrebă domnişoara Jellyby, căutând peste tot o oală cu toartă, dar căutând de prisos.

— Dacă nu vă e cu necaz, am zis noi.

— Oh, nu-i nici un necaz! răspunse domnişoara Jellyby; vorba-i dacă este vreun pic.

Noaptea era atât de rece şi camerele aveau un miros ca de mlaştină, încât trebuie să mărturisesc că ne simţeam cam triste şi descurajate, iar Ada era gata, gata să plângă. Dar nu mult după aceea am prins a râde totuşi şi eram încă ocupate cu despachetatul, când doamna Jellyby se întoarse ca să ne spună că-i pare rău că nu-i apă fierbinte.

Am rugat-o să nu-şi mai bată capul cu asta şi ne-am grăbit cât am putut să ne aşezăm iarăşi la foc. Dar toţi copilaşii veniseră sus pe palierul de-afară să se uite la fenomenul Peepy culcat pe patul meu, iar atenţia noastră era mereu atrasă de apariţia continuă de nasturi şi degete expuse la primejdia de a fi prinse în ţâţânile uşilor. Era cu neputinţă să închizi vreo uşă, fiindcă broasca de la uşa camerei mele arăta de parc-ar fi aşteptat să fie demontată. Şi cu toate că mânerul de la uşa camerei rezervate Adei se-nvârtea întruna cu cea mai mare uşurinţă, mişcarea n-avea nici un efect asupra broaştei. De aceea le-am propus copiilor să intre şi să stea cuminţi în jurul mesei, făgăduindu-le că am să le spun povestea Scufiţei Roşii, în timp ce mă îmbrac; ceea ce au şi făcut şi au tăcut chitic, odată cu ei şi Peepy, care se trezise tocmai înainte să apară lupul.

Când am coborât la parter, am găsit un pocal pe care era scris: „Suvenir din Staţiunea climaterică Tunbridge“, aşezat în fereastra de la scară, şi-n el aprinsă o candelă; o femeie tânără cu faţa umflată, legată cu un bandaj de flanea, sufla în focul din salon (ce comunica acum cu camera doamnei Jellyby printr-o uşă deschisă) şi se înăbuşea îngrozitor. Curând a ieşit atâta fum, încât ne-am pus cu toţii pe tuşit cu lacrimile şiroaie, cu ferestrele deschise vreo jumătate de oră; în tot acest timp, doamna Jellyby, cu aceeaşi dulce dispoziţie din fire, îşi redacta scrisorile în problema Africii. Trebuie să spun că a fost o adevărată consolare s-o văd atât de ocupată; pentru că Richard ne-a povestit că el se spălase pe mâini într-o covată de frământat pâine şi că găsiseră ceainicul pe masa lui de toaletă; şi a făcut-o pe Ada să râdă atâta şi amândoi m-au făcut şi pe mine să râd în hohote.

Curând după ora şapte, am coborât ca să luăm cina; cu multă grijă, datorită sfatului doamnei Jellyby, pentru că preşurile de pe scară, desprinse din vergelele de metal ale treptelor şi grozav de roase, erau adevărate capcane. Ni s-a servit un peşte minunat, câte un grătar, o mâncare cu costiţe şi o budincă; o cină excelentă, dacă s-ar fi putut spune că a fost la foc, dar toată mâncarea era aproape crudă. Femeia cea tânără, bandajată cu flanelă, servea şi trântea pe masă tot ce i se aducea, oriunde se întâmpla, de unde nu le mai mişca din loc decât ca să le pună pe scară. Persoana pe care o văzusem cu saboţi (presupun să fi fost bucătăreasa) venea deseori şi se hărţuia cu cealaltă la uşă, părând că între ele e duşmănie.

Tot timpul cinei, care a durat mult din pricina unor accidente cum ar fi că mâncarea de cartofi s-a rătăcit în coşul de cărbuni, iar mânerul de la tirbuşon, sărind, a lovit-o pe femeie în obraz, doamna Jellyby şi-a păstrat aceeaşi dispoziţie. Ne-a povestit o grămadă de lucruri interesante despre Borrioboola-Gha şi despre băştinaşii săi; şi a primit un teanc de scrisori, atât de multe, încât Richard, care şedea alături de ea, a văzut patru plicuri cum au căzut dintr-odată în sos. Unele din ele cuprindeau dări de seamă de la comitete de doamne, sau hotărâri de la întrunirile doamnelor, pe care ni le citea; altele erau cereri de la oameni interesaţi în diferite feluri de chestiunea culturii de cafea şi a băştinaşilor africani; altele cereau răspunsuri, drept care a trimis-o de la masă pe fiica cea mai mare, de trei sau patru ori, ca să le scrie. Era până peste cap vârâtă în treburi şi fără îndoială că era aşa cum ne spusese, cu totul devotată cauzei.

Eram într-un fel curioasă să aflu cine putea fi domnul blajin, chel, cu ochelari, care s-a lăsat pe un scaun liber (masa n-avea nici cap, nici coadă), după ce peştele fusese scos afară, şi părea că se supune pasiv problemei Borrioboola-Gha, dar că nu ia parte activă la colonizarea aceea. Cum nu scotea nici o vorbă, ai fi zis că-i indigen, dar nu şi după culoarea feţei. Abia când ne-am sculat de la masă şi el rămase singur cu Richard, mi-a dat prin minte c-ar putea fi domnul Jellyby. Şi chiar domnul Jellyby era; iar un tânăr vorbăreţ, numit domnul Quale, cu nişte protuberanţe mari şi strălucitoare în loc de tâmple şi cu părul tot pieptănat la ceafă, care a venit seara şi i-a spus Adei că el e filantrop, a informat-o că legăturii matrimoniale a doamnei Jellyby cu domnul Jellyby, el îi spune unirea spiritului cu materia.

Tânărul, pe lângă că avea el însuşi o sumedenie de lucruri de spus despre Africa şi despre un plan al său de a-i învăţa pe coloniştii cultivatori de cafea cum să-i înveţe pe indigeni să construiască picioare de pian şi pe urmă să înfiinţeze o firmă de export, se mai delecta s-o tragă de limbă pe doamna Jellyby, zicându-i:

— Doamnă Jellyby, cred că acuma primiţi între o sută cincizeci şi două sute de scrisori pe zi în privinţa Africii, nu-i aşa?

Sau:

— Doamnă Jellyby, de nu mă înşală memoria, mi-aţi spus cândva că aţi expediat cinci mii de circulare, de la un oficiu poştal, dintr-odată?…, totdeauna repetându-ne nouă răspunsul doamnei Jellyby, de parc-ar fi fost tălmăcit.

Tot timpul serii, domnul Jellyby a stat într-un colţ, cu capul rezemat de perete, ca şi cum ar fi fost pradă deznădejdii. Se părea că de mai multe ori deschisese gura, când se găsea numai cu Richard, după cină, ca şi cum ar fi fost preocupat de ceva; dar totdeauna o închisese iarăşi, fără să spună nimic, spre extrema nedumerire a lui Richard.

Doamna Jellyby, stând ca într-un cuibar de hârţoage, bău cafea toată seara şi din când în când dictă fiicei sale cea mare. Şi ea purta o discuţie cu domnul Quale, al cărei subiect păru să fie, dacă l-am înţeles bine, Frăţia Omenirii; şi îşi ilustră ideile cu câteva afirmaţii frumoase. Totuşi nu am fost un auditor atât de atent pe cât aş fi dorit, fiindcă Peepy şi ceilalţi copii veniră, adunându-se în jurul Adei şi al meu, într-un colţ al salonului, ca să ne ceară să le spunem altă poveste, aşa că ne-am aşezat printre ei şi le-am istorisit pe şoptite Motanul încălţat şi nu mai ştiu ce, până când doamna Jellyby, aducându-şi din întâmplare aminte de ei, îi trimise la culcare. Fiindcă Peepy plângea după mine să-l iau la culcare, l-am dus sus, la etaj, unde femeia cea tânără, cu bandajul de flanelă, s-a năpustit ca un dragon în mijlocul micii familii, încărcându-i şi răsturnându-i în pătuţurile lor.

După asta m-am apucat să fac puţină ordine în cameră şi să-mi înduplec focul potrivnic, care fusese aprins, să ardă; ceea ce până la urmă făcu, şi chiar cu însufleţire. Când m-am întors jos, am simţit că doamna Jellyby mă cam dispreţuia că sunt atât de uşuratică; şi mi-a părut rău, cu toate că ştiam că nu pot avea pretenţii mai mari de la mine.

Se făcuse aproape de miezul nopţii până când am găsit un prilej să ne ducem la culcare; şi chiar şi la acea oră am lăsat-o pe doamna Jellyby printre hârtiile ei, bând cafea, iar pe domnişoara Jellyby muşcând pana condeiului.

— Ce casă bizară! exclamă Ada când ajunserăm sus. Ce ciudat din partea vărului meu Jarndyce, să ne trimită aici!

— Scumpa mea, am răspuns eu, sunt cu totul nedumerită. Aş vrea să înţeleg şi nu pot deloc.

— Ce? întrebă Ada cu zâmbetu-i drăgălaş.

— Toate astea, draga mea. Trebuie să fie foarte frumos din partea doamnei Jellyby să se trudească în aşa hal pentru un plan în beneficiul indigenilor… şi totuşi… Peepy şi gospodăria!

Ada râse şi mă prinse cu braţul pe după gât, cum şedeam, privind la foc; şi-mi spuse că sunt o făptură blândă, scumpă şi bună şi că i-am câştigat inima.

— Eşti atât de înţeleaptă, Esther, zise ea, şi totuşi aşa de veselă şi faci atâtea fără să aştepţi nimic. Ai izbuti să scoţi un cămin primitor chiar şi din casa asta.

Draga mea inocentă! Ea habar n-avea că toată lauda i se cuvenea şi că numai din bunătatea sufletului său îi păream eu atât de grozavă.

— Pot să-ţi pun o întrebare? începui eu, după ce stătuserăm o bucată de vreme în faţa focului.

— Şi cinci sute, zise Ada.

— Vărul tău, domnul Jarndyce. Îi datorez atât de mult! N-ai vrea să mi-l descrii?

Fluturându-şi buclele aurii, Ada îşi întoarse ochii spre mine, râzând plină de atâta uimire, încât şi eu am rămas uimită, în parte de cât e de frumoasă, în parte de cât fu de surprinsă.

— Esther! strigă ea.

— Da, scumpa mea!

— Doreşti să-ţi descriu pe vărul meu Jarndyce?

— Draga mea, nu l-am văzut niciodată!

— Nici eu nu l-am văzut! îmi răspunse Ada.

— Hm! Asta-i bună!

Nu, nu-l văzuse niciodată. Cât de mică era când îi murise măicuţa, îşi mai amintea totuşi cum îi ţâşneau acesteia lacrimile din ochi când vorbea de el şi de nobila generozitate a firii sale, în care zicea că trebuie să te încrezi mai presus decât în orice de pe faţa pământului; şi Ada s-a încrezut. Vărul Jarndyce îi scrisese cu câteva luni în urmă, „o scrisoare sinceră, cinstită“, zise Ada, propunând aranjamentul care trebuia acum să intre în aplicare şi spunându-i că, treptat, „cu timpul, aranjamentul lui ar putea să vindece unele dintre rănile făcute de mizerabilul acela de proces de la Înalta Curte de Justiţie“. Ea i-a răspuns, primindu-i cu recunoştinţă propunerea. Şi Richard primise o scrisoare asemănătoare şi-i trimisese un răspuns asemănător. El îl văzuse pe domnul Jarndyce o dată, dar numai o dată, cu vreo cinci ani în urmă, la Winchester, la şcoală. Îi povestise Adei, pe când se sprijineau de paravan în faţa focului, unde i-am găsit eu, că îşi amintea de el ca de un tip roşcovan şi inimos. Iată cea mai amănunţită descriere pe care mi-o putu da Ada.

Asta mă puse pe gânduri, încât Ada adormise şi eu tot mai stăteam în faţa focului, întrebându-mă cum o fi Casa Umbrelor, tot mirându-mă ce mult îmi părea că trecuse de ieri dimineaţă. Nu mai ştiu pe unde-mi rătăceau gândurile, când o ciocănitură în uşă mă aduse la realitate.

Am deschis încetişor şi în faţa uşii am dat peste domnişoara Jellyby, tremurând de frig, într-o mână cu o lumânare ruptă într-un sfeşnic stricat, iar în cealaltă cu un păhăruţ de ouă.

— Bună seara! îmi zise, tare îmbufnată.

— Bună seara! i-am răspuns.

— Pot să intru? mă întrebă scurt şi pe neaşteptate, tot aşa de îmbufnată.

— Desigur. Vezi să n-o trezeşti pe domnişoara Clare.

Nu vru să se aşeze, dar stătu lângă foc, muindu-şi degetul mijlociu, plin de cerneală, în păhăruţul de ouă în care era oţet, ungându-se peste petele de cerneală de pe faţă, încruntându-se tot timpul şi uitându-se foarte posomorâtă.

— Ducă-se dracului blestemata asta de Africa! zise ea, deodată.

Eram gata s-o mustru.

— Ba aşa-i! zise ea. Nu-mi spune mie, domnişoară Summerson. O urăsc, mi-e silă de ea. E-o fiară!

I-am răspuns că-i obosită şi-mi pare rău. I-am pus mâna pe cap, i-am atins fruntea şi i-am spus că are fierbinţeli, dar că până mâine se va răcori. Şedea încă în picioare, ţuguindu-şi buzele şi încruntându-se la mine. Dar puţin după aceea puse la o parte păhărelul şi se întoarse încetişor către patul în care era culcată Ada.

— E foarte frumoasă! îmi zise, cu aceeaşi încruntătură strânsă din sprâncene şi în acelaşi fel morocănos.

Am încuviinţat cu un zâmbet.

— Orfană. Nu-i aşa?

— Da.

— Dar ştie o mulţime de lucruri, îmi închipui. Ştie să danseze, ştie să cânte la clavecin, să cânte din gură, îmi închipui. Poate vorbi franţuzeşte, cred, ştie geografie din toate lumile şi ştie să coasă, şi orice alt lucru?

— Fără îndoială, i-am răspuns.

— Eu nu ştiu, urmă ea. Nu ştiu aproape nimic, decât să scriu. Scriu tot timpul pentru mama. Cum de nu v-a fost ruşine să intraţi aici, azi după masă, şi să mă vedeţi că nu-s în stare de nimic? Asta se potriveşte cu răutatea voastră. Totuşi vă socotiţi grozave, se vede!

Mi-am dat seama că biata fată aproape plângea şi m-am aşezat iarăşi pe scaun, fără să vorbesc, uitându-mă la ea cu blândeţe (sper), aşa cum mă şi simţeam faţă de ea.

— E-o ruşine, zise mai departe. Dumneata ştii că-i aşa, toată casa e-o ruşine. Copiii sunt o ruşine. Eu sunt o ruşine. Tata e nenorocit şi nu-i de mirare! Priscilla bea… e mereu beată. E-o minciună sfruntată din partea dumitale dacă spui că nu ţi-a mirosit astăzi. Puţea ca o cârciumă, când ne servea la cină; ştii că-i aşa!

— Draga mea, nu ştiu, i-am răspuns.

— Ba ştii, zise ea foarte scurt. N-ai să spui că nu-i aşa. I-aşa!

— O, draga mea! i-am spus, dacă nu mă laşi să vorbesc…

— Acum nu vorbeşti? Doar ştii că vorbeşti. Nu spune minciuni, domnişoară Summerson.

— Draga mea, am zis eu iarăşi, câtă vreme n-ai să mă asculţi…

— Nu vreau să te ascult.

— O, da, cred că nu vrei, am continuat eu, pentru că n-ar avea nici un rost. N-am ştiut cele ce-mi spui pentru că slujnica n-a venit lângă mine în timpul cinei; dar nu mă îndoiesc că-i adevărat şi-mi pare rău s-aud aşa ceva.

— Nu-i nevoie să-ţi faci un merit din asta.

— Nu, draga mea, i-am răspuns eu. Asta ar fi prostie curată.

Şedea încă în picioare lângă pat, apoi se aplecă (dar tot cu aceeaşi nemulţumire pe faţă) şi o sărută pe Ada. După ce a făcut asta, s-a tras binişor înapoi şi a rămas în picioare lângă scaunul meu. Pieptul îi sălta de deznădejde de-mi era grozav de milă; dar am socotit că-i mai bine să nu vorbesc.

— Aş vrea să mor! izbucni ea. Aş vrea să murim cu toţii. Ar fi cu mult mai bine pentru noi!

În clipa următoare s-a lăsat în genunchi pe podea lângă mine, şi-a ascuns faţa în rochia mea, mi-a cerut iertare din toată inima şi a prins a plânge. Am mângâiat-o şi am vrut s-o ridic, dar ea a strigat: „Nu, nu“; dorea să stea aşa!

— Dumneata dai lecţii fetelor, îmi spuse. Dacă ai fi putut să mă-nveţi şi pe mine, aş fi învăţat de la dumneata! Sunt atât de grozav de nenorocită şi-mi eşti aşa de dragă!

N-am putut-o îndupleca să se aşeze lângă mine sau altcumva, afară doar că a tras un scăunaş zdrenţăros pe locul pe care şezuse îngenuncheată şi s-a aşezat pe el, ţinându-mă încă de rochie. Încetul cu încetul, sărmana copilă obosită a adormit şi atunci am reuşit să-i ridic capul în aşa fel încât să se poată odihni pe genunchii mei şi ne-am învelit amândouă cu şaluri. Focul s-a trecut şi toată noaptea, cât a fost de lungă, a moţăit aşa în faţa vetrei plină de cenuşă. La început eram chinuitor de trează şi zadarnic încercam să mă adâncesc, cu ochii închişi, în ceea ce se petrecuse în timpul zilei. Cu timpul, treptat, treptat, toate au prins să se tulbure şi să se amestece. Am început să nu mai ştiu cine e fiinţa adormită ce se odihnea pe genunchii mei. Aci îmi părea a fi Ada, aci una dintre vechile mele prietene de la Reading, de care nu puteam crede că mă despărţisem aşa de curând. Aci era femeiuşca cea nebună, sleită de puteri, cu temenelele şi zâmbetele ei, aci era cineva important de la Casa Umbrelor. Până la urmă nu mai era nimeni şi nu mai eram nici eu.

Ziua oarbă se lupta slab cu ceaţa când am deschis ochii ca să-i întâlnesc pe cei de pe faţa murdară a unui spectru micuţ, ce erau aţintiţi asupră-mi; Peepy sărise din pătuţul lui şi se furişase în cămaşa de noapte cu boneta pe cap, şi-i era atât de frig, încât îi clănţăneau dinţii în gură de-ai fi zis că atunci îi crescuseră toţi deodată.

Capitolul V

O întâmplare în zori

Cu toate că dimineaţa era rece şi umedă şi cu toate că ceaţa părea groasă, am spus părea, pentru că ferestrele erau acoperite cu o crustă de murdărie, care ar fi întunecat şi strălucirea soarelui în miez de vară, presimţeam destul de bine cât de neprimitoare e casa la acea oră matinală şi eram destul de curioasă să cunosc Londra, încât mi se păru minunată ideea domnişoarei Jellyby când mi-a propus să ieşim să ne plimbăm.

— Mama nu coboară decât mult mai târziu, zise ea, şi-ar fi o minune ca micul dejun să fie gata mai curând de un ceas de la scularea ei, atât de alene se fac toate dimineaţa. Cât despre tata, el apucă ce poate şi pleacă la birou. Niciodată nu ia ceea ce se cheamă un mic dejun adevărat. Priscilla îi lasă afară franzela şi ceva lapte când se mai găseşte rămas de cu seară. Uneori nu-i lapte deloc şi alteori îl bea pisica. Dar mă tem că trebuie să fii obosită, domnişoară Summerson, şi poate doreşti mai curând să te culci.

— Nu-s deloc obosită, draga mea, i-am spus eu, şi tare aş dori să ies puţin.

— Dacă eşti sigură că-i aşa, adăugă domnişoara Jellyby, mă duc să-mi pun haina pe mine.

Ada zise c-ar merge şi ea şi se puse numaidecât în mişcare. I-am făcut o propunere lui Peepy, negăsindu-mă în stare să fac ceva mai bun pentru el, adică să mă lase să-l spăl şi apoi să-l culc iarăşi în pat la mine. La asta s-a supus cu cea mai mare îngăduinţă posibilă; uitându-se ţintă la mine tot timpul cât a durat întreaga operaţie, ca şi cum niciodată în viaţa lui nu mai fusese şi nici n-ar mai putea fi atât de mirat, dar părând desigur în acelaşi timp foarte nenorocit, fără să se plângă însă, şi cuibărindu-se bucuros să doarmă, după ce totul se terminase. La început am avut îndoieli că pot să-mi iau asemenea libertate, dar îndată m-am gândit că probabil nimeni în casă n-are să bage de seamă.

Dar cu zorul de-a termina cu Peepy, cu graba de a mă pregăti pe mine şi de a o ajuta şi pe Ada, curând m-am încălzit de-a binelea. Am găsit-o pe domnişoara Jellyby încercând să se încălzească la focul din birou pe care Priscilla tocmai îl aprindea atunci cu un sfeşnic murdar din salon… aruncând lumânarea în foc, ca să-l facă să ardă mai bine. Totul era exact cum rămăsese de cu seară, şi bineînţeles era menit să rămână aşa. În camera de jos, faţa de masă nu fusese ridicată, ci fusese lăsată pentru micul dejun. Firimituri, praf şi hârtii rupte erau pretutindeni în casă. Câteva oale cositorite şi un bidon de lapte atârnau pe un grilaj; uşa şedea deschisă şi am întâlnit bucătăreasa, după colţ, ieşind de la cârciumă, ştergându-se la gură. Ne-a spus, când a trecut prin faţa noastră, că fusese să vadă cât e ceasul.

Dar mai înainte de a ne întâlni cu bucătăreasa, am dat peste Richard care tropăia din picioare prin faţa hanului Thavies, ca să se încălzească. A fost plăcut surprins să ne vadă punându-ne în mişcare atât de devreme şi ne-a spus că ia şi el parte bucuros la plimbarea noastră. Astfel că el o însoţi pe Ada, iar domnişoara Jellyby şi cu mine am mers înainte. Pot spune că domnişoara Jellyby a recăzut în starea ei morocănoasă şi că nu mi-ar fi venit a crede că-i sunt aşa de dragă, dacă nu mi-ar fi spus-o.

— Unde doreşti să mergem? mă întrebă.

— Oriunde, draga mea! i-am răspuns.

— Oriunde e nicăieri, zise domnişoara Jellyby, oprindu-se în loc, arţăgoasă.

— Hai să mergem undeva, în orice caz, i-am cerut eu.

Atunci mă luă într-un pas foarte repede.

— Puţin îmi pasă! spuse ea. Iată, îmi eşti martoră, domnişoară Summerson, eu spun că puţin îmi pasă; dar de-ar fi să vie în casa noastră cu fruntea-i mare, lucioasă, bombată, seară după seară, până va îmbătrâni cât Mathusalem, tot n-aş avea ce vorbi cu el. Cum se fac de râs el şi mama, mai rar aşa ceva! Ca nişte dobitoci!

— Draga mea, am mustrat-o eu, referindu-mă la epitetul şi la accentul puternic pe care domnişoara Jellyby l-a pus pe el. Datoria dumitale de copil…

— O! Nu-mi vorbi de datoria de copil, domnişoară Summerson; unde-i datoria ei de mamă? Toată dăruită poporului şi Africii, cred! Atunci să-şi facă poporul şi Africa datoria de copil faţă de ea; îi priveşte mai mult pe ei decât pe mine. Eşti scandalizată, cred! Foarte bine, şi eu sunt scandalizată; aşa că suntem amândouă scandalizate şi cu asta, gata!

Grăbi pasul mai mult încă.

— Şi, cât despre asta, îţi spun iarăşi, n-are decât să vină, şi să vină, şi să vină, eu tot n-am să am nimic de vorbit cu el. Nu-l pot suferi. De nimic nu mi-e mai silă şi nimic nu urăsc mai tare pe lume decât palavrele pe care le vorbeşte el cu mama. Mi-e de mirare că pietrele de pe caldarâmul din faţa casei noastre mai pot avea răbdare să stea locului şi să fie martore la toate gogomăniile şi bazaconiile acestei comedii neghioabe şi la gospodăria pe care o duce mama!

Am înţeles bine că nu putea fi vorba decât de domnul Quale, tânărul domn care-şi făcuse apariţia după cina de ieri seară. Am fost scutită de nevoia neplăcută de-a continua subiectul, de către Richard şi Ada, care, apropiindu-se de noi cu pasul grăbit, ne-au întrebat râzând dacă nu cumva luăm parte la o cursă de alergare. Astfel întreruptă, domnişoara Jellyby amuţi şi îşi continuă plimbarea, posacă, alături de mine; în timpul acesta, eu mă minunam de lanţul lung de străzi şi de diversitatea lor, de mulţimea de oameni care atât de dimineaţă mergeau forfotă încoace şi încolo, de numărul de vehicule ce treceau şi iar treceau, de pregătirea febrilă în etalarea mărfurilor din vitrine, de măturatul prăvăliilor şi mai ales de extraordinarele făpturi în zdrenţe, scormonind pe furiş în gunoaiele măturate, ca să găsească bolduri sau alte mărunţişuri.

— Aşa, verişoară, am auzit vocea veselă a lui Richard către Ada, în spatele meu. Parcă-i un făcut să nu mai scăpăm de Înalta Curte de Justiţie. Ieri am venit aici, la locul nostru de întâlnire, pe alt drum şi… dar pe legea mea, iat-o iarăşi pe bătrâna doamnă!

Într-adevăr, ea era, chiar în faţa noastră, făcând temenele şi zâmbind şi zicând cu acelaşi aer protector ca şi ieri:

— Minorii din procesul Jarndyce! Foarte fericită, desigur!

— Aţi ieşit devreme de-acasă, doamnă, i-am zis, pe când îmi făcea reverenţă.

— Da-a! De obicei mă plimb devreme pe aici. Înainte de a se deschide şedinţa la Înalta Curte. E un loc ferit. Aici îmi adun gândurile pentru treburile din timpul zilei, zise bătrâna doamnă, apăsând pe cuvinte şi sclifosindu-se. Treburile zilnice cer multă gândire. Justiţia Înaltei Curţi e atât de foarte greu de urmărit.

— Cine-i asta, domnişoară Summerson? îmi şopti domnişoara Jellyby, trăgându-mi braţul mai aproape de-al ei.

Dar auzul bătrânei doamne era deosebit de ager. Ea răspunse de-a dreptul la întrebare:

— Parte în proces, copila mea. Cu voia dumitale. Am cinstea să asist regulat la Curte. Cu documentele mele. Am plăcerea să vorbesc cu altă tânără din procesul Jarndyce? întrebă bătrâna doamnă restabilindu-şi echilibrul, cu capul aplecat într-o parte, după o plecăciune foarte adâncă.

Richard, dornic să şteargă nesocotinţa lui de ieri, i-a explicat cu bunăvoinţă că domnişoara Jellyby n-avea nici o legătură cu procesul.

— Hm! exclamă bătrâna doamnă. Nu aşteaptă sentinţa? Totuşi are să îmbătrânească. Dar nu aşa tare. O, dragii mei! Iată grădina Lincoln’s Inn. Eu îi spun grădina mea. Vara e un adevărat rai în care păsările cântă melodios. Îmi petrec vacanţa mare în bună parte aici. În contemplare. Vacanţa mare e din cale-afară de lungă! Nu găsiţi?

Am zis cu toţii da, fiindcă părea că aşteaptă de la noi să zicem aşa.

— Când frunzele cad din copaci şi când nu mai sunt florile în floare ca să facem bucheţele pentru Înalta Curte a Lordului Preşedinte, zise bătrâna doamnă, vacanţa s-a împlinit, iar sigiliul al şaselea, pomenit în Apocalips, ajunge iarăşi la putere. Vă rog, veniţi să vedeţi unde locuiesc. Mie-mi va fi de bun augur. Tinereţea, speranţa şi frumuseţea arareori îmi păşesc pragul. E mult, tare mult de când nici una dintre ele n-a mai dat ochii cu mine.

Mă apucase de mână şi, îndrumându-ne pe mine şi pe domnişoara Jellyby, le făcu semn lui Richard şi Adei să vină şi ei. N-am ştiut cum să mă sustrag şi m-am uitat la Richard ca să-i cer ajutor. Fiindcă el era pe cât de amuzat, pe atât de curios şi în cumpănă cum să scape de bătrâna doamnă fără s-o jignească, ea a urmat să ne ducă mai departe, iar Richard şi Ada au venit după noi, pe când ciudata noastră conducătoare ne tot spunea întruna, cu o condescendenţă plină de zâmbete, că locuieşte chiar alături.

Era foarte adevărat, aşa cum s-a văzut numaidecât. Locuia atât de aproape, încât nici n-avurăm timp să-i spunem că-i facem pe plac, când ne-am pomenit în faţa casei ei. Strecurându-ne pe o portiţă lăturalnică, bătrâna doamnă, cu totul pe neaşteptate, se opri pe o stradă îngustă şi dosnică, făcând parte din câteva curţi şi uliţe, chiar lângă zidul clădirii Lincoln’s Inn, şi zise:

— Aici e locuinţa mea. Vă rog, urcaţi!

Se oprise la o prăvălie, deasupra căreia stătea scris: Krook, magazie de zdrenţe şi sticle goale. De asemenea, cu litere lungi şi subţiri: Krook, negustor de articole de marină. Într-o parte a vitrinei era imaginea unei fabrici roşii, de hârtie, la care o căruţă descărca o grămadă de saci de zdrenţe vechi. În altă parte era un anunţ: Cumpăr oase. În alta: Cumpăr veselă uzată, de bucătărie. În alta: Cumpăr fiare vechi. În alta: Cumpăr ziare vechi. În alta: Cumpăr haine vechi bărbăteşti şi de damă. Totul părea că-i de cumpărat acolo şi nimic de vânzare. În toate părţile vitrinei erau grămezi de sticle murdare: sticle de negreală pentru piele, sticle de doctorii, sticle de bere şi de ape minerale, sticle de conserve, sticle de vin, sticle de cerneală; menţionându-le pe acestea din urmă îmi amintesc că prăvălia, prin multe şi mici caracteristici, avea aerul că se găseşte într-o vecinătate judiciară şi că ar fi, cum de altfel era, o anexă şi o rudenie renegată a justiţiei. Se vedea un mare număr de sticle de cerneală. Mai era afară, în faţa uşii, şi o băncuţă şubredă cu cărţi jerpelite şi vechi, cu o etichetă: „Cărţi de Drept, 9 penny fiecare“. Câteva dintre anunţurile pe care le-am enumerat erau scrise cu o caligrafie ca de arhivă, ca şi hârtiile pe care le văzusem în biroul lui Kenge şi Carboy şi ca scrisorile pe care le primisem demult de la firma de mai sus. Printre acestea era unul, cu aceeaşi caligrafie, care n-avea nimic de-a face cu afacerile prăvăliei, dar vestind că un om respectabil, în vârstă de patruzeci şi cinci de ani, se oferea să redacteze acte sau să copieze, executând cu îndemânare şi promptitudine: „A se adresa lui Nemo, de găsit la dl Krook, înăuntru“. Mai erau feluriţi saci de calitate ordinară, albaştri şi roşii, care atârnau sus. Înăuntru, aproape de uşa prăvăliei, zăceau mormane de suluri de pergament vechi şi ferfeniţit, şi de texte de lege, îngălbenite şi cu colţurile roase de atâta răsfoit. Puteam să-mi închipui că toate cheile ruginite, din care trebuie să fi fost cu sutele adunate grămadă ca fier vechi, aparţinuseră cândva unor uşi de cameră sau unor dulapuri masive din cancelariile judecătoreşti. Resturile şi zdrenţele aruncate peste o balanţă de lemn cu un singur picior, atârnând fără nici o greutate de cântar, poate să fi fost cordele sau robe uzate de-ale consilierilor. Puteai foarte bine să-ţi închipui, aşa cum ne-a şoptit Richard, Adei şi mie, pe când stăteam să ne uităm înăuntru, că oasele de-acolo din colţ, adunate grămadă şi curăţate foarte bine, erau ciolanele clienţilor, ca să întregească tabloul.

Cum era încă ceaţă şi întuneric şi fiindcă prăvălia mai era pe deasupra şi umbrită de zidul clădirii Lincoln’s Inn, din pricina căruia nu se mai zărea la doi-trei yarzi în faţă, n-am fi văzut aşa de multe fără felinarul aprins pe care-l purta, prin prăvălie, un bătrân cu ochelari şi cu o scufie păroasă. Întorcându-se către uşă, ne văzu. Era mic de statură, pierit la faţă şi uscat, cu capul înfundat între umeri şi cu răsuflarea ieşindu-i ca un fum din gură de parcă înăuntrul său ardea. Gâtul, bărbia şi sprâncenele îi erau atât de ninse şi atât de bulucite de vine şi piele încreţită, încât de la piept în sus arăta ca o rădăcină bătrână în bătaia ninsorii.

— Hi hi! grăi bătrânul, venind spre uşă. Aveţi ceva de vânzare?

Noi, bineînţeles, ne-am tras îndărăt şi ne-am uitat la călăuza noastră, care se trudea să deschidă uşa casei cu o cheie pe care o scosese din buzunar, şi căreia Richard tocmai îi spunea că, de vreme ce avusesem plăcerea să vedem unde locuieşte, avem s-o părăsim, fiindcă ne grăbeşte timpul. Dar ea nu se lăsă aşa de uşor părăsită. Începu să fie zeloasă într-un chip atât de ciudat şi de stăruitor în rugăminţile ei ca să urcăm şi să-i vedem apartamentul măcar o clipă, şi era atât de perseverentă în felul său inofensiv de a mă sili să intru, ca şi cum eu i-aş fi adus norocul, pe care şi-l dorea, încât (orice ar fi vrut să facă ceilalţi) n-am putut decât să mă supun. Îmi închipui că toţi eram mai mult sau mai puţin curioşi – în orice caz, când bătrânul şi-a adăugat şi el stăruinţele pe lângă ea şi a prins a zice: „Vai, vai! Faceţi-i pe plac! Nu vă ia nici un minut! Intraţi, intraţi! Veniţi prin prăvălie dacă cealaltă uşă nu merge!“. Am intrat cu toţii, îndemnaţi de încurajarea hazlie a lui Richard, şi bizuindu-ne pe protecţia sa.

— Proprietarul meu, Krook, zise bătrâna, catadicsind din înalta-i poziţie să-i acorde oarecare condescendenţă pe când ni-l prezenta. Printre vecini i se spune Lordul Preşedinte. Prăvălia lui e numită Curtea de Justiţie. E grozav de original. E tare ciudat. Oh! E-un om tare bizar, zău!

Clătină din cap de-o mulţime de ori şi-şi lovi uşor fruntea cu degetul ca să ne facă să-nţelegem că trebuie să avem bunătatea să-i trecem cu vederea, „pentru că e puţin… ştiţi!… ne…!“, zise bătrâna doamnă cu multă demnitate. Bătrânul fără să vrea o auzi şi prinse a râde.

— E chiar aşa, zise el, mergând cu felinarul înaintea noastră, îmi spun Lordul Preşedinte şi prăvăliei îi zic Curtea de Justiţie. Şi de ce credeţi oare că-mi spun mie Lordul Preşedinte şi prăvăliei Curtea de Justiţie?

— Nu ştiu, zău! răspunse Richard ca să spună ceva.

— Ştiţi, urmă bătrânul oprindu-se şi întorcându-se în loc, ei… Hi! Ce păr frumos! Am trei saci de păr de damă jos, dar nici unul atât de frumos şi fin ca ăsta. Ce culoare şi ce calitate!

— Destul, amice! interveni Richard, împotrivindu-se din răsputeri când bătrânul îşi trecu mâna-i galbenă pe una dintre şuviţele de păr ale Adei. Poţi să te minunezi de ele fără să-ţi iei asemenea îndrăzneală.

Bătrânul îl săgetă cu ochii, atrăgându-mi şi mie privirea către Ada, care, tulburată şi îmbujorată, era atât de nespus de frumoasă, încât păru să oprească în loc chiar şi atenţia risipită a bătrânicii. Dar în timp ce Ada interveni declarând surâzătoare că nu se poate simţi decât măgulită de asemenea admiraţie sinceră, domnul Krook îşi reluă expresia de mai înainte, tot aşa de pe neaşteptate cum îşi ieşise din fire.

— Ştiţi, am atât de multe lucruri aici, reîncepu el, ridicând felinarul în sus, de aşa multe feluri, şi toate, aşa cred vecinii (dar ei nu ştiu nimic), se irosesc şi se năruie, încât de aceea mi-au pus porecle mie şi casei. Şi am aşa de multe pergamente vechi şi hârţoage în depozit. Şi-mi place rugina, mucegaiul şi pânza de păianjen. Şi ştiu să scot câştig din toate. Şi nu pot suferi să mă despart de nimic din cele pe care am pus mâna (sau cam aşa cred vecinii mei, dar ce ştiu ei?) sau să schimb ceva, sau să pun să se măture, să se spele, să se cureţe sau să se dreagă ceva în juru-mi. De aceea am căpătat renumele defăimat de „Curte de Justiţie“. Nu mă supăr. Mă duc de-mi văd nobilul şi învăţatul confrate mai în fiecare zi, când prezidează la Curte. El nu mă bagă de seamă, dar eu da. Nu-i mare deosebire între noi. Amândoi pescuim în apă tulbure. Hi, doamnă Jane!

O pisică mare, cenuşie i-a sărit pe umăr de pe vreun raft din apropiere şi ne-a făcut să tresărim cu toţii.

— Hi! Ia arată-le cum zgârii! Hi! Sfâşie, domniţă! îi spuse stăpânul.

Pisica sări jos şi prinse a sfârteca o legătură de zdrenţe cu ghearele ei de tigru, cu un scrijelit de-mi veni să-mi iau lumea în cap la auzul lui.

— Ar face la fel cu oricine dacă aş asmuţi-o, zise bătrânul. Între alte afaceri, fac negoţ şi cu piei de pisică şi a ei mi-a fost oferită. E o pielicică grozav de fină, după cum puteţi vedea, dar pe ea n-am dat-o la jupuit. Aşa ceva nu se potriveşte totuşi cu procedura Curţii de Justiţie, aveţi să spuneţi!

Între timp, ne trecu prin toată prăvălia şi acum deschidea o uşă prin partea din dos, ce da în coridorul casei. Cum şedea cu mâna pe zăvorul uşii, bătrânica, înainte de a ieşi, îi strecură în chip graţios:

— Ajunge, Krook. Ai intenţii bune, dar eşti plicticos. Tinerii mei prieteni sunt grăbiţi, n-au timp. Nici eu n-am nici o clipă de răgaz, trebuind să mă prezint la Curte peste câteva minute. Tinerii mei prieteni sunt minorii din procesul Jarndyce.

— Jarndyce! zise bătrânul, tresărind.

— Dosarul Jarndyce. Procesul cel mare, Krook, îi răspunse locatara lui.

— Hi! făcu bătrânul uimit şi îngrijorat, holbându-se mai tare ca înainte. Ia te uită!

Dintr-odată păru atât de absorbit şi se uită la noi atât de ciudat, încât Richard spuse:

— Vai! se pare că te tulburi grozav în privinţa proceselor, înaintea nobilului şi învăţatului dumitale confrate, celălalt preşedinte!

— Da, făcu bătrânul îngândurat. Sigur că da! Aşadar, numele dumitale e…

— Richard Carstone.

— Carstone, repetă el, însemnându-l încetişor pe degetul arătător şi continuă să-i însemne pe fiecare din ceilalţi pe câte un alt deget. Da. Există numele Barbary şi numele Clare, precum şi numele Dedlock, cred.

— Ştie tot atât despre proces cât şi adevăratul preşedinte, cel ce primeşte leafă, ne spuse Richard, mirat la culme, adresându-se Adei şi mie.

— Aşa-i! începu bătrânul, scuturându-se încetişor de gânduri. Da! Un Jarndyce… să-mi fie cu iertare de-i spun aşa, mai ales că-i sunteţi rudă, dar la Curte n-a fost trecut sub alt nume şi acolo îl ştiau cu toţii tot aşa de bine ca şi… pe ea acuma; şi-o arătă uşurel cu capul pe locatara lui. Tom Jarndyce a intrat adeseori aici. Îşi luase un obicei de-a hoinări, plin de nelinişte, ori de câte ori era procesul pe rol, sau urma să fie, vorbind cu negustoraşii de prin prăvălii şi spunându-le să se ferească de Înalta Curte cu orice preţ, fiindcă, zicea el, asta înseamnă să te macini bucăţică cu bucăţică într-o moară ce-abia se mişcă; să fii prăjit la foc slab, să fii împuns de-o singură albină până mori, să fii înecat cu picătura, să înnebuneşti încetul cu încetul! Era gata, gata să-şi pună capăt zilelor, uite drept în locul unde stă tânăra de colo.

Ascultam îngroziţi.

— A venit înăuntru până la uşă, urmă bătrânul, arătând încetişor o urmă închipuită de paşi străbătând prăvălia, chiar în ziua când a săvârşit fapta… toţi de prin vecini spuseseră cu luni înainte că mai curând ori mai târziu are s-o săvârşească sigur… a venit înăuntru până la uşă în ziua aceea, uite aici, şi s-a aşezat pe o bancă ce se afla acolo şi m-a rugat (ţineţi seama, arătam cu mult mai tânăr pe vremea aceea) să-i aduc o carafă de vin. „Pentru că, Krook, mi-a spus el, sunt descurajat; procesul meu e iarăşi pe rol şi cred că sunt mai aproape ca niciodată de hotărâre“. Nici prin minte nu-mi trecea să-l las singur. L-am înduplecat să meargă la cârciuma de colo, de peste drum, de cealaltă parte a străzii mele (vreau să spun strada Înaltei Curţi) şi m-am dus şi eu din urmă, m-am uitat înăuntru pe geam şi l-am văzut stând liniştit, după cum îmi închipuiam, în fotoliu, lângă foc, şi cu lume în juru-i. Încă n-apucasem bine să mă întorc aici, când am auzit un foc de armă cu bubuit şi trosnet tocmai de-acolo din han. Am ieşit alergând… vecinii au alergat şi ei… vreo douăzeci dintre noi am strigat într-un glas: „Tom Jarndyce!“.

Bătrânul se opri, se uită ţintă la noi, apoi îşi aplecă privirea spre felinar, suflă în el să-l stingă şi-l închise.

— A avut dreptate; nu-i nevoie să vă mai spun vouă care m-ascultaţi. Hi! Ce să mai spun, cum au dat năvală vecinii la Curte, în după-amiaza aceea, când procesul era pe rol! Cum nobilul şi învăţatul meu confrate şi cu tot restul lor cotrobăiau prin hârtii şi ca de obicei le încurcau şi încercau să pară ca şi cum n-ar fi auzit nici o vorbă despre ultimul eveniment, aşa ca şi cum… Vai, Doamne!… n-ar fi avut nimic de-a face cu el, chiar de-ar fi auzit prin cine ştie ce-ntâmplare!

Adei îi pieriseră cu totul culorile din faţă, cât despre Richard era la fel de palid şi el. N-aveam de ce mă mira, judecând chiar după emoţiile mele, fără să fiu parte în proces, că pentru nişte suflete atât de nevinovate şi de candide era o lovitură grea să intre în moştenirea unui lanţ de nenorociri, prezente în cugetele multor oameni cu asemenea amintiri înfiorătoare. Mai aveam o nelinişte, ca nu cumva sărmana creatură pe jumătate sărită care ne adusese acolo să-şi aplice şi ea deznodământul penibilei povestiri, dar, spre surprinderea mea, părea că n-a luat act de cele istorisite, ci doar ne arătă calea mai departe pe scări, aducându-ne la cunoştinţă, cu îngăduinţa unei fiinţe superioare faţă de infirmităţile unui muritor de rând, că proprietarul ei e „puţin… ne… ştiţi?“.

Locuia în vârful casei, într-o cameră mare şi plăcută, din care putea să-şi arunce privirile în sala de şedinţă de la Lincoln’s Inn. Se pare că ăsta a fost la început mobilul de căpetenie de şi-a luat locuinţă acolo sus. Putea să se uite în ea, ne spunea, şi noaptea; mai ales pe lună. Camera era curată, dar foarte, foarte goală. Am putut vedea că mobila se reducea la strictul necesar cel mai sărac, câteva gravuri vechi înfăţişând preşedinţi şi avocaţi pledanţi de prin cărţi, lipite pe pereţi; câteva genţi şi săculeţi „conţinând documente“, după cum ne-a informat ea. Pe vatră nici cărbuni, nici cenuşă şi n-am văzut nici un soi de îmbrăcăminte şi nici un fel de hrană. Pe un raft, într-un dulap deschis, se găseau vreo două farfurii, vreo două pahare şi aşa mai departe, dar toate goale şi uscate. Uitându-mă în jur, am socotit că în înfăţişarea chinuită a femeii era o semnificaţie mai înduioşătoare decât crezusem.

— Grozav de onorată, bineînţeles, zise sărmana noastră gazdă cu cea mai mare gingăşie, de vizita minorilor din procesul Jarndyce. Şi foarte îndatorată pentru asemenea semn bun. E o locuinţă modestă aici. Împrejurările. De altfel în privinţa asta n-am avut de ales. Din pricina nevoii de a fi aproape de Lordul Preşedinte. Trăiesc aici de mulţi ani. Îmi petrec zilele la Curte; serile şi nopţile aici. Nopţile îmi par lungi, pentru că nu dorm decât puţin şi mă gândesc mult. Bineînţeles, aşa ceva e inevitabil fiind la Curte. Îmi pare rău că nu vă pot oferi şocolată. Aştept o hotărâre peste puţin şi atunci am să trăiesc pe picior mai mare. Acuma, nu mă sfiesc să mărturisesc minorilor din procesul Jarndyce (în mare taină) că îmi vine greu câteodată să păstrez o înfăţişare cuviincioasă. Am suferit de frig aici. Am suferit de ceva mai aspru ca frigul. Asta are prea puţin a face. Vă rog să-mi fie cu iertare că am pomenit de nişte lucruri atât de meschine.

A tras puţin într-o parte perdeaua de la fereastra lungă şi joasă a mansardei şi ne-a arătat o mulţime de colivii ce atârnau acolo; în unele erau câteva păsărele. Se aflau ciocârlii, cânepari, sticleţi… cel puţin douăzeci, aş crede.

— Am început să ţin făpturile astea mici, zise ea, cu un scop pe care minorii îl vor înţelege cu uşurinţă. Cu gândul de a le reda libertatea. Când voi câştiga procesul Jarndyce. Da-a! Şi totuşi ele mor în închisoare. Vieţile lor, sărmanele făpturi, sunt atât de scurte în comparaţie cu procedurile Înaltei Curţi de Justiţie, încât pe rând, serie după serie, au pierit. Ştiţi, mă îndoiesc că vreuna dintre ele, deşi toate sunt pui, are să mai apuce să trăiască în libertate. Foarte dezolant, nu-i aşa?

Deşi uneori punea întrebări, părea că nu aşteaptă vreun răspuns, ci vorbea fără şir, ca şi cum obişnuia să facă aşa şi când era singură.

— La drept vorbind, urmă ea, vă asigur că uneori mă îndoiesc de-a binelea dacă într-o bună zi, cât pricina încă nu-i lămurită şi cât stăm încă sub semnul celui de-al şaselea sau Marelui Sigiliu, n-oi fi găsită zăcând aici ţeapănă şi în nesimţire, aşa cum am găsit eu atâtea păsărele!

Richard, răspunzând celor ce citise în ochii plini de compătimire ai Adei, se sluji de o împrejurare de a lăsa ceva bani, încetişor şi pe nevăzute, pe marginea căminului. Noi cu toţii ne-am tras mai aproape de cuşti, făcându-ne că ne uităm la păsărele.

— Nu le pot îngădui să cânte mult, făcu bătrânica, pentru că (poate vi se pare ciudat) mi se tulbură mintea la gândul că ele cântă în timp ce eu ascult discuţiile amare de la Curte. Şi mintea mea are nevoie să fie foarte limpede, ştiţi! Altă dată am să vă spun şi cum le cheamă. Nu acuma. Pe o zi cu semne atât de bune, pot să cânte cât vor de mult. În cinstea tinereţii, un zâmbet şi o plecăciune, a speranţei, un zâmbet şi o plecăciune, şi a frumuseţii, un zâmbet şi o plecăciune. Aşa! Să le lăsăm lumina toată.

Păsărelele începură să sară şi să ciripească.

— Nu pot lăsa ferestrele larg deschise, urmă bătrânica. În cameră aerul era închis: ar fi prins bine o fereastră deschisă. Pentru că pisica pe care aţi văzut-o jos – o cheamă Lady Jane… pofteşte la vieţile lor. Stă ghemuită afară pe parapet ceasuri în şir. Am descoperit, şopti ea misterios, că la fireasca-i cruzime se mai adaugă temerea şi invidia c-au să-şi recâştige cumva libertatea, ca urmare a hotărârii pe care o aştept să fie dată curând. Pisica e vicleană şi plină de răutate. Câteodată îmi vine a crede că nu-i pisică, ci lupul din poveste. E atât de greu s-o ţii departe de uşă.

Nişte clopote din vecinătate, amintindu-i bietei fiinţe că e nouă şi jumătate, ne-au fost mai de folos în a pune capăt vizitei, decât am fi fost noi în stare s-o facem. Îşi luă în grabă gentuţa cu documente, pe care o aşezase pe masă la intrarea noastră şi ne întrebă dacă mergem şi noi la Curte. La răspunsul nostru că nu şi că nu vrem cu nici un preţ s-o reţinem, deschise uşa ca să ne însoţească până jos.

— Cu asemenea semne bune e chiar mai necesar decât de obicei să fiu acolo înainte de intrarea în şedinţă a Lordului Preşedinte, urmă ea, pentru că ar putea să pună procesul meu primul pe rol. Am ca o presimţire că în dimineaţa asta îl va pune primul pe rol.

S-a oprit ca să ne spună, în şoaptă, pe când coboram, că întregul imobil era plin cu vechituri ciudate, pe care proprietarul ei le cumpărase bucată cu bucată şi nici nu se gândea să le vândă, din pricină că e puţin cam… ne… Asta s-a petrecut la etajul întâi. Dar se mai oprise o dată la etajul al doilea, unde ne arătase pe tăcute o uşă întunecată.

— Celălalt mic locatar, şopti ea, ca să explice; un copist de acte. Copiii de aici de pe uliţă spun că s-a vândut Satanei. Nu ştiu ce-a putut face cu banii. Ss-t!

Părea a bănui că locatarul ar putea s-o audă chiar şi acolo; făcând iar „Ss-t!“, păşi înaintea noastră pe vârfurile degetelor, ca şi cum chiar zgomotul paşilor ei i-ar fi putut dezvălui locatarului cele ce spusese.

Trecând prin prăvălie la ieşirea din casă, aşa cum trecuserăm şi la intrare, l-am găsit pe bătrân adunând grămadă de pachete cu hârţoage într-un soi de fântână în podea. Părea că munceşte din greu, cu sudoarea pe frunte, şi avea la el o bucată de cretă cu care însemna cu câte o cruce pe lambriul peretelui de câte ori dădea drumul în gaură la câte un pachet sau o legătură.

Richard şi Ada, şi domnişoara Jellyby, şi bătrânica trecuseră pe lângă el, dar tocmai când treceam eu a pus mâna pe braţul meu ca să mă oprească şi a însemnat cu creta pe perete litera J… într-un fel foarte ciudat, începând cu sfârşitul literei şi scriind-o de la coadă la cap. Era literă mare, dar nu de tipar, o literă întocmai cum ar fi făcut-o oricare scrib din biroul domnilor Kenge şi Carboy.

— Poţi s-o citeşti? m-a întrebat cu o privire pătrunzătoare.

— Sigur, i-am răspuns. E foarte limpede.

— Ce e?

— J.

Aruncându-mi iar o privire mie şi alta înspre uşă, a şters litera şi a făcut în locul ei un a (de data asta literă mică), şi zise:

— Ce-i asta?

I-am spus. Atunci a şters-o şi a scris litera r şi mi-a pus aceeaşi întrebare. A continuat repede până a format în acelaşi chip bizar cuvântul Jarndyce, începând cu sfârşitul şi cu partea de jos a literelor şi nelăsând niciodată pe perete două litere la un loc.

— Ce cuvânt iese? m-a întrebat.

Când i-am spus, a prins a râde. În acelaşi fel bizar, dar cu aceeaşi repeziciune a scris una câte una şi a şters una câte una literele ce formează cuvintele Casa Umbrelor. Le-am citit şi pe acestea cu oarecare uimire. Şi el râse iarăşi.

— Hi! făcu bătrânul, punând creta la o parte. Sunt în stare să copiez din memorie, vezi, domnişoară, cu toate că nu ştiu nici citi, nici scrie.

Mă privi aşa de urât şi pisica lui se uită la mine cu atâta răutate, ca şi cum aş fi fost o rudă de sânge a păsărelelor de la etaj, încât m-am simţit uşurată când s-a arătat Richard la uşă, spunându-mi:

— Domnişoară Summerson, nădăjduiesc că nu te târguieşti pentru vânzarea părului. Nu te lăsa ademenită. Cei trei saci de jos îi ajung cu vârf şi îndesat domnului Krook!

Fără să mai pierd timp, i-am spus bună ziua domnului Krook şi mi-am ajuns prietenii mei afară, unde ne-am despărţit de bătrânica ce ne-a dat foarte ceremonios binecuvântarea şi ne-a asigurat din nou, ca şi ieri, în privinţa intenţiilor ei de a ne dărui averea, Adei şi mie. Mai înainte de a fi ieşit în sfârşit de pe uliţele acelea, ne-am uitat îndărăt şi l-am văzut pe domnul Krook, stând în uşa prăvăliei sale, cu ochelarii pe nas, uitându-se după noi, pe umăr cu pisica ce-şi ţinea coada ţeapănă în sus de parc-ar fi fost o pană înaltă înfiptă-n cuşma păroasă a bătrânului.

— Adevărată aventură pentru o dimineaţă la Londra! zise Richard cu un suspin. Ah! verişoară, verişoară, silnică vorbă mai e şi Înalta Curte!

— Mai ales pentru mine aşa e şi a fost de când mă ştiu, răspunse Ada. Mă doare că trebuie să fiu, după cum presupun că sunt, duşmanul unui mare număr de rude şi nerude şi că ei trebuie să-mi fie duşmani… aşa cum presupun că-mi sunt; şi că trebuie să ne ruinăm unii pe alţii, fără să ştim cum sau de ce şi să fim într-o veşnică îndoială şi discordie toată viaţa noastră. Cum dreptatea trebuie să fie pe undeva, îmi pare tare bizar că un judecător cinstit şi serios cu adevărat n-a fost în stare în toţi anii aceştia să descopere unde stă pitită.

— Oh! Verişoară! urmă Richard. Bizar, într-adevăr! Tot jocul ăsta de şah capricios şi irositor e tare bizar. Să vezi Curtea aceea solemnă de ieri mişcându-se atât de senină, şi să te gândeşti la mizeria pionilor de pe tabla de şah; mă prinde durerea de cap şi mi se rupe inima! Mă doare capul când mă întreb ce s-ar întâmpla dacă oamenii n-ar fi nici proşti, nici ticăloşi; şi mi se rupe inima când mă gândesc că ar putea fi altfel. Dar în orice caz, Ada… pot să-ţi spun Ada?

— Sigur că poţi, vere Richard.

— În orice caz, Înalta Curte de Justiţie nu ne va putea urmări cu nefasta ei înrâurire. Din fericire, datorită generoasei noastre rude am fost adunaţi la un loc şi acuma nu ne mai poate despărţi!

— Niciodată, sper, vere Richard! zise Ada cu bunăvoinţă.

Domnişoara Jellyby mă strânse de mână şi se uită la mine foarte semnificativ. Ca răspuns, i-am zâmbit, şi restul drumului îndărăt a fost foarte plăcut.

La o jumătate de ceas după sosirea noastră, apăru şi doamna Jellyby şi-n decurs de o oră feluritele lucruri trebuincioase micului dejun s-au adunat anevoie, unul câte unul, în sufragerie.

Nu mă îndoiesc că doamna Jellyby se culcase şi se sculase, după cum îi e obiceiul, dar nu se vedea în nici un fel că şi-ar fi schimbat rochia. Era tare preocupată în timpul micului dejun, pentru că poşta de dimineaţă îi adusese o corespondenţă masivă cu privire la Borrioboola-Gha, care avea să-i dea de furcă (zicea ea) ziua întreagă. Copiii zburdau şi se dădeau de-a berbeleacul, accidentele lăsându-le semne, ca într-o agendă, pe picioarele ce păreau a fi nişte mici calendare ale nenorocirilor; iar Peepy fu pierdut timp de vreun ceas şi jumătate şi apoi adus acasă din piaţa Newgate de un poliţist. Am rămas uimiţi de calmul cu care doamna Jellyby a îndurat lipsa lui şi cu care i-a întâmpinat întoarcerea în cercul familiei.

La vremea aceea îi dicta Caddyei cu perseverenţă, iar fata se afla iarăşi aproape neagră de cerneală, condiţie în care o găsisem prima oară. La ora unu sosi o trăsură deschisă, pentru noi, şi o căruţă pentru bagajele noastre. Doamna Jellyby ne dădu misiunea să transmitem multe salutări bunului ei prieten, domnul Jarndyce; Caddy îşi părăsi pupitrul ca să ne vadă plecând; mă sărută când trecui pe coridor şi rămase pe scări, cu tocul între dinţi, plângând cu sughiţuri. Peepy, din fericire, adormise şi a fost cruţat de durerea despărţirii (nu eram lipsită de temerea că plecase în piaţa Newgate ca să mă caute); şi toţi ceilalţi copii se căţărară în dosul docarului şi se rostogoliră şi îi văzurăm, cu multă îngrijorare, risipiţi pe caldarâmul din faţa imobilului Thavies Inn, în timp ce ieşeam cu vehiculul din curte.

Capitolul VI

În sfârşit, acasă

Ziua se limpezise tare mult şi încă se mai limpezea pe măsură ce înaintam spre apus. Călătoream sub bătaia soarelui şi în adierea aerului curat, minunându-ne din ce în ce mai tare de întinderea străzilor, de strălucirea prăvăliilor, de traficul mare, de puzderia de oameni pe care vremea însorită păru că-i scosese la lumină ca pe-o mulţime de flori colorate. Nu după mult timp începurăm să părăsim minunatul oraş şi să ne urmăm drumul, trecând prin periferia care, după judecata mea, ar fi putut fi un oraş destul de mare, de sine stătător; şi în sfârşit am intrat iarăşi pe un adevărat drum de ţară, cu mori de vânt, ocoluri pentru nutreţ, pietre de kilometraj pe margine, furgoane de fermieri, mirosuri de fân cosit, firme legănându-se în bătaia vântului şi uluce de adăpat caii, copaci, câmpii, garduri vii. Era o desfătare să vezi verdele peisajului înaintea noastră şi imensa metropolă îndărăt; şi când un brec, cu nişte perechi de cai frumoşi, închingaţi în hamuri roşii şi cu clopoţei cristalini la sunet, trecu pe lângă noi cu muzica lor, mai că ne veni şi nouă să cântăm odată cu clopoţeii, până într-atât de veselă era ambianţa ce ne înconjura.

— Tot drumul mi-a venit în minte omonimul meu, Wittington, zise Richard, şi brecul ăsta tocmai întregeşte tabloul. Ei! Ce se întâmplă?

Ne oprirăm şi brecul se opri şi el. Cântecul clopoţeilor se schimbă când caii stătură în loc şi se potoli într-un dangăt delicat, întrerupt doar atunci când vreun cal îşi clătina capul sau se scutura şi împrăştia o ploaie uşoară de clinchete de zurgălăi.

— Vizitiul nostru îl caută pe cel de la brec, zice Richard, iar vizitiul brecului vine din spate după noi. Bună, amice!

Vizitiul brecului se înfăţişă la uşa trăsurii noastre.

— Ei! Ciudat lucru! adăugă Richard, scrutându-l cu privirea pe om. Îţi poartă numele la pălărie, Ada!

Avea toate numele noastre înfipte în pălărie. Vârâte sub panglică, erau trei bileţele mici; unul adresat Adei, unul lui Richard, unul mie. Vizitiul ni le-a înmânat fiecăruia dintre noi, citind mai întâi numele cu voce tare. Răspunzând întrebării lui Richard în privinţa cui ni le-a trimis, el zise scurt:

— Stăpânul, domnule, vă rog.

Şi punându-şi iarăşi pălăria (care era ca un castron moale), plesni din bici, redeşteptă clinchetul şi porni într-o muzică melodioasă.

— E brecul domnului Jarndyce? întrebă Richard pe vizitiul nostru.

— Da, domnule, răspunse omul. Merge la Londra.

Am desfăcut bileţelele. Fiecare era duplicatul celorlalte şi conţineau cuvintele următoare, scrise limpede, cu trăsătura sigură:

Aştept cu plăcere să te cunosc, dragă, şi sper că întâlnirea noastră va fi firească şi fără nici un soi de sfială sau silnicie din partea vreunuia dintre noi. De aceea îţi propun să ne întâlnim ca nişte vechi prieteni şi să nu ţinem seama de trecut. Cred că va fi mai uşor şi pentru tine, căci pentru mine sigur va fi; aşadar, cu drag, al tău

John Jarndyce

Poate că eu aveam mai puţin temei să fiu uimită decât ceilalţi doi tovarăşi ai mei, deoarece încă nu mă bucurasem vreodată de prilejul de a mulţumi cuiva care să fi fost binefăcătorul meu şi unicul sprijin pe pământ în decursul atâtor mulţi ani. Încă nu mă gândisem cum i-aş putea mulţumi, recunoştinţa mea fiind îngropată prea adânc în suflet, dar oricum am început să mă gândesc cum l-aş putea întâlni fără să-i mulţumesc şi mi-am dat seama că mi-ar veni într-adevăr tare greu.

Bileţelele au redeşteptat în Richard şi în Ada o impresie generală, pe care amândoi o aveau, fără să ştie bine cum au ajuns la ea, că vărul lor Jarndyce nu putea suferi manifestări de recunoştinţă pentru binele pe care-l făcea şi că decât să primească mulţumiri, mai curând ar fi recurs la cele mai ciudate expediente şi subterfugii sau chiar nu s-ar fi dat în lături s-o rupă la fugă. Ada îşi amintea ca prin ceaţă că o auzise pe maică-sa spunând, când era abia de-o şchioapă, că John Jarndyce îi dăduse o mână de ajutor cu o bunătate neobişnuită, şi când s-a dus la casa lui ca să-i mulţumească, s-a întâmplat ca el s-o vadă pe fereastră cum venea spre uşă şi atunci a rupt-o numaidecât la fugă pe poarta din dos şi nu s-a mai auzit de el vreo trei luni. Povestirea Adei ne aduse în discuţie o grămadă de lucruri de aceeaşi natură şi de fapt ne-a preocupat toată ziua, încât aproape n-am mai vorbit de altceva. Dacă, cine ştie cum, ne abăteam asupra altui subiect, curând ne întorceam tot la ăsta şi ne întrebam cum o fi casa şi oare când o s-ajungem şi dacă avem să-l vedem pe domnul Jarndyce chiar cum vom sosi sau după un răstimp şi ce are să ne spună şi ce-avem să-i spunem noi. Lucruri despre care ne tot întrebam iarăşi şi iarăşi.

Drumurile erau foarte grele pentru cai, dar drumul era în general bun; aşa că ne coboram din trăsură şi urcam dealurile pe jos şi ne plăcea aşa tare, încât mai mergeam o bucată şi pe terenul drept după ce ajungeam în vârf. La Barnet ne aşteptau alţi cai, dar cum abia mâncaseră a trebuit să aşteptăm o bucată de timp şi-atunci am făcut o plimbare lungă şi sănătoasă, trecând peste un islaz şi un vechi câmp de bătălie, până ne-a ajuns trăsura din urmă. Întârzierile acestea au prelungit călătoria atât de mult, încât ziua scurtă se scurse şi lunga noapte se lăsă de tot, înainte să fi ajuns la St. Albans, oraş lângă care ştiam că se află Casa Umbrelor.

Ne cuprinse atunci o asemenea îngrijorare şi nelinişte, încât până şi Richard ne mărturisi, pe când trăsura ne zdruncina pe pietrele vechii străzi, că îi vine să se întoarcă. În ce ne privea pe Ada şi pe mine, cu toate că el ne înfăşurase în pături cu multă grijă, din cauza nopţii aspre şi geroase, tremuram din creştet până-n tălpi. După ce-am ieşit din oraş, la o cotitură, când Richard ne spuse că băiatul de pe capră, care multă vreme împărtăşise aşteptările noastre înfrigurate, se uită înapoi şi face semn cu capul, ne-am sculat în trăsură (Richard ţinând-o pe Ada, ca nu cumva să fie aruncată jos) şi am privit lung, jur-împrejur, la câmpul întins şi la noaptea înstelată, căutându-ne ţinta. Pe vârful unei coline, în faţa noastră, se vedea o lumină licărind şi vizitiul, arătându-ne-o cu biciul, ne-a strigat:

— Acolo-i Casa Umbrelor!

Apoi mână caii în galop şi mână înainte cu aşa viteză, cu toate că eram în pantă, încât roţile aruncau pulberea drumului ce zbura pe deasupra capetelor noastre ca stropii unei mori de apă. Rând pe rând pierdeam din ochi lumina, apoi o vedeam iarăşi, apoi iarăşi o pierdeam, şi iarăşi o vedeam, până ce în sfârşit cotirăm pe o alee cu arbori şi galoparăm înainte către locul unde strălucea. Venea de la o fereastră a ceea ce părea să fie o casă demodată cu un acoperiş cu trei frontoane în faţă şi cu o alee circulară ce ducea la portic. Un clopot a sunat când ne-am oprit în faţa peronului şi în sunetul glasului său adânc, în liniştea din jur, în lătratul îndepărtat al câtorva câini, în şuvoiul de lumină, ţâşnind pe uşa deschisă, în fumul şi aburul ce se înălţa de pe caii încălziţi şi în bătăile repezi ale inimilor noastre, am coborât într-o zăpăceală uluitoare.

— Ada, scumpa mea, Esther dragă, fiţi bine-venite. Cât mă bucur că vă văd! Rick, dac-aş mai avea o mână, ţi-aş da-o ţie!

Gentilomul care rostise cuvintele astea cu o voce limpede, luminoasă, prietenoasă, o ţinea cu o mână pe Ada pe după talie, iar cu cealaltă pe mine, ne sărută părinteşte pe amândouă şi ne duse aşa prin vestibul într-o încăpere mică în care mobila roşiatică licărea sub lumina unui foc încins. Aici ne sărută iarăşi şi, desfăcându-şi braţele, ne aşeză jos alături de el pe o sofa gata trasă lângă cămin. Am simţit că dacă ne-am fi arătat cât de cât sentimentele pe faţă ar fi rupt-o la fugă în aceeaşi clipă.

— Rick! zise el, acum am o mână liberă. O vorbă sinceră face cât un discurs. Mă bucur din inimă să vă văd. Aici sunteţi acasă la voi. Încălziţi-vă!

Richard îi strânse amândouă mâinile cu un amestec firesc de respect şi francheţe spunând simplu (deşi cu o gravitate care m-a cam alarmat, aşa de tare mă temeam ca nu cumva domnul Jarndyce să dispară pe neaşteptate):

— Sunteţi foarte bun, domnule. Vă rămânem foarte îndatoraţi!

Apoi îşi lăsă la o parte pălăria şi mantaua şi se apropie de foc.

— Şi cum ţi-a plăcut drumul? Şi cum ţi-a plăcut doamna Jellyby, draga mea? făcu domnul Jarndyce către Ada.

Pe când Ada îi răspundea, eu am aruncat o privire (nu-i nevoie să spun cu ce curiozitate) spre faţa lui. Avea o faţă frumoasă, vioaie, ageră, expresivă şi mobilă, iar părul îi era de un argintiu metalic. L-am socotit mai aproape de şaizeci decât de cincizeci de ani, se ţinea drept, era plin de vioiciune şi sănătate. Din clipa în care deschisese gura, vocea lui mi s-a asociat în minte cu o alta pe care n-o puteam defini; dar acum, aşa deodată, ceva neaşteptat în felul lui de a fi, şi o căutătură plăcută în ochi îmi aminti de gentilomul din diligenţă, din urmă cu şase ani, în memorabila zi a călătoriei mele la Reading. Eram sigură că-i el. În viaţa mea nu m-am temut atât de tare ca-n clipa aceea când am făcut descoperirea, pentru că el îmi surprinsese privirea şi, părând că-mi citeşte gândurile, se uită în aşa fel spre uşă, încât am crezut că l-am pierdut.

Totuşi, sunt fericită să pot spune că a rămas pe loc şi mă întrebă ce părere am despre doamna Jellyby.

— Se străduieşte grozav de mult pentru Africa, domnule, am răspuns eu.

— În chip nobil, adăugă domnul Jarndyce. Dar răspunzi ca Ada (pe care n-o auzisem). Cu toţii gândiţi altceva decât spuneţi; văd eu.

— Credem cumva, am zis, uitându-mă la Richard şi la Ada, care mă implorau din ochi să vorbesc, că poate e puţin cam neglijentă cu căminul ei.

— Răpus! strigă domnul Jarndyce.

Iarăşi am intrat în panică.

— Hm! Vreau să ştiu tot ce gândiţi, dragii mei. Poate v-am trimis acolo cu un anume scop.

— Gândim, am început eu, şovăind, că poate se cuvine să începi cu îndatoririle pe care le ai faţă de cămin, domnule, şi că dacă acestea sunt cumva trecute cu vederea şi ignorate, nici o altă datorie nu-i cu putinţă să le ţină locul.

— Copiii doamnei Jellyby, adăugă Richard, venindu-mi în ajutor, sunt cu adevărat… nu mă pot împiedica de a o spune pe şleau, domnule… într-un hal fără de hal.

— Are intenţii bune, zise domnul Jarndyce pripit. Suflă vânt dinspre răsărit.

— Bătea din nord, domnule, când am sosit, îşi dădu cu părerea Richard.

— Dragul meu Rick, urmă domnul Jarndyce, înteţind focul; pun capul că sau bate dinspre răsărit, sau are să bată. Ori de câte ori suflă vânt din răsărit, totdeauna mă cuprinde o nelinişte şi mă simt prost.

— Reumatism, domnule?

— Cred că da, Rick. Cred că e reumatism. Aşa că micuţii Jell… Aveam eu îndoieli în privinţa lor… sunt… oh! Doamne, da… tot în bătaia vântului din răsărit, zise domnul Jarndyce.

A făcut prin cameră două, trei ocoluri nehotărâte, în sus şi în jos, rostind frânturile astea de fraze, cu o mână ţinând vătraiul şi cu cealaltă frecându-şi părul de pe cap cu o enervare blândă, pe cât de capricioasă, pe atât de plăcută, încât sunt sigură că n-ar fi cu putinţă să exprimăm în cuvinte cât de fermecător era. Ne-a dat câte un braţ Adei şi mie şi, poftindu-l pe Richard să ia o lumânare, ne pregăteam să ieşim, când, pe neaşteptate, ne întoarse iarăşi pe toţi.

— Micuţii aceia Jellyby. N-aţi putut… n-aţi… hm! dacă le-aţi fi putut aduce o ploaie cu lapte, cu plăcinte, sau cam aşa ceva! zise domnul Jarndyce.

— O, verişorule…! începu în grabă Ada.

— Bine, drăgălaşa mea. Îmi place verişorule. Vere John, poate, e mai bine.

— Fie, vere John!… începu iarăşi Ada râzând.

— Ha, ha! Foarte bine, într-adevăr! zise domnul Jarndyce cuprins de-o mare bucurie. Sună neobişnuit de natural. Da, draga mea?

— Au avut parte de mai mult decât o ploaie cu plăcinte. Au avut parte de Esther.

— Cum? întrebă domnul Jarndyce. Ce-a făcut Esther?

— Hm! Vere John, zise Ada, prinzându-l cu amândouă mâinile de braţ şi făcând un semn cu capul către mine, pe după dânsul, fiindcă eu voiam s-o fac să tacă. Esther s-a împrietenit cu ei de la început. Esther i-a îngrijit, i-a legănat ca să-i adoarmă, i-a spălat, i-a îmbrăcat, le-a spus poveşti, i-a cuminţit, le-a cumpărat jucării!…

— Ei! Draga mea! Ce mare lucru am făcut? Am ieşit doar cu Peepy, după ce a fost găsit, de i-am luat un căluţ mititel!

— Şi, vere John, tot ea a-mbunat-o aşa de bine pe biata Caroline, fiica cea mai mare a doamnei Jellyby, şi a fost atât de atentă şi de drăguţă cu mine!… Nu, nu, să nu mă contrazici, Esther dragă! Ştii doar prea bine că-i adevărat!

Draga de ea, cu toată căldura se aplecă pe după vărul ei John şi mă sărută, apoi, privindu-l drept în faţă îi spuse cu curaj:

— În orice caz, vere John, vreau să-ţi mulţumesc pentru tovarăşa pe care mi-ai dat-o.

O spuse ca şi cum l-ar fi provocat s-o rupă la fugă. Dar el n-a fugit.

— De unde ziceai că suflă vântul, Rick? întrebă domnul Jarndyce.

— Din nord, când am sosit, domnule.

— Ai dreptate. Nu-i vânt din răsărit. Greşeala mea. Haideţi fetelor, veniţi să vă vedeţi căminul.

Era una dintre casele acelea fermecător de neregulate în care urci sau cobori trepte dintr-o cameră într-alta şi unde dai peste mai multe camere când credeai că le-ai văzut pe toate câte sunt şi în care se află din belşug o grămadă de pridvoare şi coridoare şi unde găseşti cămăruţe intime mai vechi încă, atunci când nu te aştepţi, cu ferestre cu zăbrele printre care se strecoară verdeaţa crescută. Camera mea, în care am intrat cel dintâi, era de felul acestora, cu tavanul neregulat, cu mai multe colţişoare decât am reuşit să număr vreodată şi cu un cămin (era foc de lemne în vatră) pardosit de jur-împrejur cu ţigle de un alb imaculat, reflectându-se în fiecare dintre ele miniatura strălucitoare a focului. Ieşind din cameră, am coborât două trepte într-un salonaş încântător ce dădea spre grădina de flori, încăpere care de aici înainte avea să ne aparţină Adei şi mie. Din salonaş urcai trei trepte în camera de culcare a Adei, prevăzută cu o minunată fereastră lată ce dădea spre o privelişte splendidă (am văzut o mare risipă de întuneric), umplând golul de sub stele: la fereastră se afla un pervaz lat, ca o ladă goală, sub capacul căreia puteau să încapă deodată trei Ade scumpe. Ieşind din cameră, treceai printr-o mică galerie, cu care celelalte salonaşe (numai două) comunicau şi apoi coborai în sala mare, pe o scară mică cu trepte scunde, cu o grămadă de coturi, ţinând seamă de lungimea ei. Dar dacă, în loc să ieşi pe uşa Adei, te întorceai în camera mea şi ieşeai pe uşa pe care intraseşi şi urcai câteva trepte întortocheate care se despărţeau de scară pe neaşteptate, te pierdeai în coridoare în care găseai prese de călcat rufe, mese în trei colţuri şi un vechi scaun hindus, care era şi sofa şi ladă şi cadru de pat şi, oricum l-ai fi luat, arăta ceva între un schelet de bambus şi o cuşcă mare de păsări; fusese adus din India, dar nimeni nu ştia de cine şi când. De pe coridoarele acestea ajungeai în camera lui Richard, care o parte era bibliotecă, o parte salon şi o parte cameră de culcare, şi părea să fie un adevărat apartament confortabil de mai multe camere. De aici mergeai drept înainte câţiva paşi pe un coridor în camera simplă în care dormea domnul Jarndyce cu fereastra deschisă tot anul, cu patul fără nici un adaos, aşezat în mijlocul încăperii pentru mai mult aer şi cu baia-i rece, gata să-l primească, într-o cămăruţă alăturată. Ieşind de aici dădeai într-alt coridor, ce ducea la scara din dos, de unde puteai auzi caii care erau ţesălaţi afară din grajd şi îndemnurile de „Na!“ şi „Ho!“ când alunecau pe pietrele inegale. Sau ai fi putut, dacă ieşeai pe altă uşă (fiecare cameră avea cel puţin două uşi), să cobori iarăşi în sala mare centrală pe vreo şase trepte şi pe sub o arcadă joasă, minunându-te cum de-ai ajuns îndărăt acolo sau cum de-ai putut ieşi de-acolo.

Şi mobila, mai curând de modă veche decât propriu-zis veche, ca şi casa, era plăcut asimetrică. Camera de dormit a Adei era toată numai flori… pe cretoane şi tapet, pe catifele şi broderii, pe brocarturile a două fotolii domneşti ce şedeau de o parte şi de alta a căminului, fiecare însoţit de câte un taburet mic drept paj, pentru o mai mare solemnitate. Salonul nostru era verde şi avea pe pereţi înrămate şi puse sub sticlă sumedenie de păsări uimitoare şi uimite, privind ţintă, afară din tablouri, la un păstrăv viu într-o cutie de sticlă, cafeniu şi strălucitor de parc-ar fi fost servit cu sos, sau privind la moartea Căpitanului Cook, ori la întregul procedeu de pregătire a ceaiului în China, pictat de nişte artişti chinezi. În camera mea se aflau gravuri ovale cu lunile anului… doamne la întorsul fânului, cu corsaje scurte şi pălării mari legate sub bărbie, pentru luna iunie…. nobili, păşind lin, cu pălăria pe-o ureche, arătând spre turlele satului, pentru luna octombrie. Busturi în creion se găseau din belşug pretutindeni în casă, dar erau atât de împrăştiate, încât l-am găsit pe fratele unui tânăr ofiţer de la mine în vitrina cu porţelanuri, iar pe drăguţa şi tânăra mireasă din camera mea am regăsit-o la vârsta înaintată a părului cărunt, purtând o floare în corsaj, în sufrageria cea mică. În schimb, aveam patru îngeri, din timpul domniei reginei Ana, ce ridicau la cer cu oarecare caznă un gentilom mulţumit de sine, tot în ghirlande. Toate mobilele, de la dulapurile de haine până la scaune, mese, draperii, oglinzi şi chiar până la perniţele cu ace şi sticlele înmiresmate de pe măsuţele de toaletă arătau aceeaşi ciudată diversitate. Nu se potriveau în nimic altceva decât în desăvârşita lor îngrijire, în etalarea celor mai albe pânzeturi, şi în depozitarea de cantităţi de petale de trandafir şi de lavandă suavă, oriunde prezenţa vreunui sertar mic sau mare o îngăduia. Acestea fură primele noastre impresii despre Casa Umbrelor, cu ferestrele-i strălucitoare estompate ici şi colo de adierea perdelelor, sclipind în noaptea înstelată, cu lumina, căldura şi plăcutul ei confort, cu îmbietoru-i clinchet din depărtare de pregătire a cinei, cu chipul generosului ei stăpân însufleţind tot ceea ce vedeam şi cu vânt pe afară tocmai cât trebuie ca să sune ca un tainic acompaniament la tot ceea ce auzeam.

— Sunt bucuros că vă place aici, zise domnul Jarndyce după ce ne adunase iarăşi în jurul său în salonaşul Adei. E fără pretenţii, dar e un locşor plăcut, cred, şi va fi încă mai plăcut cu nişte făpturi atât de tinere şi luminoase. Mai aveţi doar o jumătate de oră până la cină. Aici nu mai e nimeni afară de-o singură fiinţă, cea mai minunată de pe faţa pământului… un copil.

— Încă un copil, Esther, făcu Ada.

— Nu vreau să spun un copil în adevăratul sens al cuvântului, urmă domnul Jarndyce. Nu-i copil ca vârstă. E adult… e cel puţin tot atât de vârstnic cât sunt şi eu… dar în simplitate, şi în prospeţime, şi în entuziasm, şi în acea minunată şi candidă nepricepere în toate treburile lumeşti e un copil desăvârşit.

Am zâmbit gândind că trebuie să fie grozav de interesant.

— O cunoaşte pe doamna Jellyby, adăugă domnul Jarndyce. E muzician amator, dar ar fi putut fi profesionist. E şi pictor amator, dar ar fi putut fi profesionist. E om înzestrat şi are un încântător fel de a fi. N-a avut noroc în afaceri, n-a avut noroc în vocaţii şi n-a avut noroc nici în cămin; dar puţin îi pasă… e copil!

— Aţi dat a înţelege că a avut şi copii, domnule? întrebă Richard.

— Da, Rick! Vreo cinci, şase, mai mulţi încă! Aproape o duzină, aş crede. Dar niciodată nu s-a îngrijit de ei. Cum ar fi putut? El singur are nevoie de cineva să-i poarte lui de grijă. Ştii, e copil! zise domnul Jarndyce.

— Şi copiii au putut să se descurce singuri? întrebă Richard.

— Vai! Îţi închipui cum, răspunse domnul Jarndyce posomorându-se deodată la faţă. Se spune despre copiii săracului că nu sunt educaţi, ci lăsaţi de capul lor. Copiii lui Harold Skimpole au scos-o la capăt într-un fel sau altul… Mă tem că iar suflă vântul. Îl cam simt.

Richard menţionă că, prin aşezarea ei, casa era expusă vânturilor pe o noapte aspră.

— Este expusă, încuviinţă domnul Jarndyce. Fără îndoială că asta e pricina. Casa Umbrelor stă în bătaia vânturilor aşa cum o arată şi numele. Dar, mergi în aceeaşi direcţie cu mine. Haide!

Bagajul nostru fiind sosit şi avându-l la îndemână, în câteva minute mi-am schimbat rochia şi tocmai eram ocupată cu rânduirea lucrurilor mele, când o slujnică (nu cea în serviciul Adei, ci una pe care n-o mai văzusem) aduse un coşuleţ în cameră la mine cu două legături de chei în el, toate etichetate.

— Pentru dumneavoastră, domnişoară, vă rog, zise ea.

— Pentru mine? am întrebat eu.

— Cheile gospodăriei, domnişoară.

M-am arătat surprinsă, fiindcă şi ea a adăugat cu oarecare surprindere la rându-i:

— Mi s-a spus să vi le aduc de îndată ce veţi fi singură, domnişoară. Sunteţi domnişoara Summerson, de nu mă înşel?

— Da. Aşa mă numesc.

— În legătura cea mare sunt cheile casei şi în cea mică sunt cele de la cămări. La ce vreme veţi avea plăcere să hotărâţi pe mâine dimineaţă, eu trebuie să vă arăt dulapurile şi celelalte locuri la care se potrivesc cheile.

I-am spus că am să fiu gata la şase şi jumătate şi după ce a plecat, am rămas în picioare pe gânduri, uitându-mă la coşuleţ, aproape copleşită de prea marele credit ce mi se acordase. Aşa mă găsi Ada şi-şi arătă atâta încântătoare încredere în mine când i-am arătat cheile şi i-am spus ce-i cu ele, încât ar fi trebuit să fiu nesimţitoare şi nerecunoscătoare, să nu mă simt încurajată. Ştiam, bineînţeles, că nu-i decât bunătate din partea dragei mele, dar îmi plăcu să mă las înşelată.

Când am coborât la parter, am fost prezentate domnului Skimpole, care stătea în faţa focului, povestindu-i lui Richard ce mult îi plăcuse fotbalul când era la şcoală. Era un om vioi, mic de statură, cu capul cam mare, dar cu faţa delicată, cu vocea dulce şi plin de farmec. Tot ceea ce spunea era atât de firesc şi spontan şi spus cu o voie bună atât de captivantă, încât te fascina când îl auzeai vorbind. Fiind de o statură mai zveltă decât cea a domnului Jarndyce şi având un colorit al feţei mai bogat, cu părul mai castaniu, arăta mai tânăr. De fapt, din toate punctele de vedere avea mai mult aparenţa unui tânăr consumat decât a unui bătrân bine păstrat. Se vedea o uşoară delăsare în felul său de a fi şi chiar şi în îmbrăcăminte (părul în neorânduială, iar cravata-i desfăcută şi lăsată în voie aşa cum am văzut că-şi fac pictorii autoportretele), pe care nu o puteam desprinde de ideea unui tânăr romantic care suferise pentru că nu fusese înţeles. M-a izbit faptul că nu avea deloc felul de a fi sau înfăţişarea unui om ce a înaintat în viaţă pe obişnuitul făgaş al anilor, grijilor şi al încercărilor.

Am înţeles din convorbire că domnul Skimpole fusese pregătit pentru profesiunea de medic şi că odinioară locuise în casa unui prinţ german, în calitate de medic. Ne spuse totuşi că, deoarece în materie de măsuri şi greutăţi fusese dintotdeauna ignorant ca un copil, nu ştiuse niciodată nici o iotă despre ele (afară doar că-l dezgustau), n-a fost nicicând în stare să dea reţete cu precizia necesară. De fapt, ne spunea el, n-are cap pentru amănunte. Şi ne povesti cu mult haz că de câte ori era chemat să ia sânge prinţului, sau să îngrijească pe vreunul dintre oamenii săi, îl găseau de obicei tolănit în pat, citind ziarele sau desenând în creion schiţe fanteziste, neputând să se ducă. Până la urmă, prinţul făcând obiecţiuni, „lucru pentru care, zicea domnul Skimpole, cu aerul cel mai firesc, avea perfectă dreptate“, angajarea Domniei Sale a luat sfârşit, iar domnul Skimpole neavând (cum de altfel adăugă el cu o veselie fermecătoare) „nimic din ce trăi, decât dragostea“ s-a îndrăgostit, s-a căsătorit şi s-a înconjurat de o grămadă de obrăjori bucălaţi. Bunul său prieten, Jarndyce, şi alţi câţiva dintre bunii săi prieteni l-au ajutat atunci, mai repede sau mai încet, să-şi găsească alte căi în viaţă, dar de prisos, pentru că trebui să-şi recunoască două dintre cele mai vechi slăbiciuni din lume: una, că nu avea habar de timp; cealaltă, că n-avea habar de bani. Drept care, niciodată n-a venit la întâlnirile fixate, niciodată n-a fost în stare să-ncheie o tranzacţie în afaceri şi niciodată n-a cunoscut valoarea vreunui lucru. Ei bine! Iată aşa îşi dusese viaţa şi iată unde ajunsese! Îi plăcea tare mult să citească gazetele, îi plăcea tare mult să facă schiţe fanteziste în creion, îi plăcea tare mult natura, tare mult arta. Nu cerea altceva de la societate decât să-l lase să trăiască. Aşa ceva nu e mare lucru. Nevoile lui erau puţine la număr. Dă-i ziare, pe cineva cu care să stea de vorbă, ceva muzică, o halcă de berbec, cafea, un peisaj acătării, fructe la vremea lor, câteva foi de hârtie de desen, puţin vin roşu şi nu-i mai trebuia nimic. E copil de-a binelea, dar nu cere luna de pe cer. Le spunea oamenilor: „Vedeţi-vă de drumurile voastre. Faceţi-vă soldaţi, marinari, călugări, slujbaşi, ori tocmiţi-vă slugi; fugiţi după mărire, evlavie, afaceri, negoţ sau după ce doriţi, numai… lăsaţi-l pe Harold Skimpole să trăiască!“.

Toate astea şi încă multe altele ni le spunea nu numai cu cea mai scânteietoare vervă şi satisfacţie, dar şi cu o oarecare naivitate însufleţită, vorbind despre el ca şi cum ar fi fost vorba despre altcineva, ca şi cum Skimpole ar fi fost o terţă persoană, ca şi cum ar fi ştiut că Skimpole îşi are ciudăţeniile lui, dar are pe deasupra şi pretenţii care priveau în primul rând societatea şi nu trebuiau desconsiderate. Era de-a dreptul încântător. Dacă înţelegeam pe deplin strădania mea de a împăca tot ceea ce spunea el cu cele ce ştiam eu despre sarcinile şi răspunderile pe care le ai în viaţă (de care nici pe departe nu sunt sigură) nu pricepeam de ce se considera el dezlegat de acestea. Că era dezlegat de ele, nici nu mă mai îndoiam; în asemenea privinţă era cât se poate de categoric.

— Nu râvnesc la nimic, zicea domnul Skimpole, cu aceeaşi uşurinţă. A avea nu înseamnă nimic pentru mine. Iată minunata casă a prietenului meu Jarndyce. Mă simt îndatorat lui că-i posed casa. O pot desena, o pot transforma. O pot proslăvi în cântec. Când sunt aici, o stăpânesc atât cât îmi trebuie şi n-am nici o bătaie de cap, nici cheltuială, nici răspundere. În scurt, pe administratorul meu îl cheamă Jarndyce şi el nu mă poate înşela. Tocmai vorbeam de doamna Jellyby. E o femeie cu o căutătură inteligentă, cu o voinţă dârză şi cu imensă pasiune pentru amănuntul tranzacţiilor comerciale, o femeie care se dedică unor cauze cu un zel uimitor. O pot admira fără invidie. Îi pot împărtăşi sentimentele în slujba scopului urmărit. Nu-mi pare rău că nu posed aceeaşi puternică voinţă şi imensă pasiune pentru afaceri, cu toate detaliile lor, ca să mă dedic cu acelaşi zel uimitor cauzei pe care o serveşte. Pot să visez la această cauză. Pot să şed întins pe iarbă, pe o vreme minunată şi să plutesc la vale pe-un fluviu african, îmbrăţişând pe toţi băştinaşii pe care-i întâlnesc, conştient de liniştea adâncă ce mă înconjoară, şi de vegetaţia tropicală, luxuriantă, ce mă acoperă tot atât de aievea ca şi cum aş fi acolo. Nu ştiu dacă e de vreun folos că fac aşa ceva, dar numai atât pot eu face şi o fac conştiincios. Aşa că, pentru numele lui Dumnezeu, Harold Skimpole, un copil naiv, vă roagă pe voi, şi lumea întreagă, îmbulzeala asta de oameni practici, cu deprinderi negustoreşti, să-l lăsaţi să trăiască şi să admire familia umană: faceţi asta pentru el, într-un fel sau altul, ca nişte suflete bune ce sunteţi, şi răbdaţi-l cu toate trăsnăile lui. Lăsaţi-l să se dea huţa pe calul lui de lemn!

Era destul de evident că domnul Jarndyce nu rămăsese indiferent la imprecaţia lui.

De altfel, chiar din situaţia generală a domnului Skimpole s-ar fi vădit că este aşa, fără adaosul celor spuse de el îndată după aceea.

— Numai pe voi, făpturi generoase, vă invidiez, urmă dânsul, adresându-se nouă, prietenilor lui celor noi, într-un fel impersonal. Vă invidiez puterea de a face ceea ce faceţi. E lucrul de care aş vrea să mă bucur şi eu. Şi nu am pentru voi o recunoştinţă ordinară. Ci mai curând sentimentul că voi ar trebui să-mi fiţi recunoscători, pentru că vă dau prilejul să vă bucuraţi de prisosul vostru de mărinimie. Ştiu că aşa ceva vă place. Pentru că tot ce vă pot spune e că poate am venit pe lume tocmai în scopul de a spori rezerva voastră de fericire. Poate c-am fost născut să fiu binefăcătorul vostru, oferindu-vă unora prilejul de a-mi da o mână de ajutor în micile mele nedumeriri. De ce să-mi pară rău de nepriceperea mea la amănunte şi la grijile pământeşti, când datorită ei ajung la asemenea rezultate plăcute? De aceea nu-mi pare rău.

Din toată vorbăria lui uşuratică, având totuşi un înţeles complet în ceea ce exprima, nimic nu păru să fie mai pe placul domnului Jarndyce decât spusele de la urmă. Adeseori după aceea am fost ademenită să mă întreb dacă era într-adevăr neobişnuit, sau numai mie îmi părea neobişnuit faptul că el, care se vădea a fi, cred, cel mai recunoscător om din lume pentru cel mai neînsemnat lucru, dorea până într-atât să se ferească de recunoştinţa altora.

Cu toţii eram fermecaţi. Mi se păru un omagiu binemeritat, adus însuşirilor cuceritoare ale Adei şi ale lui Richard, faptul că domnul Skimpole, văzându-i pentru întâia oară, a fost atât de deschis şi şi-a dat osteneala să fie atât de cordial. Amândoi (dar mai cu seamă Richard) erau bineînţeles mulţumiţi din aceleaşi motive şi au înţeles că a te bucura de încrederea sinceră a unui om atât de atrăgător nu-i un privilegiu obişnuit. Cu cât îl ascultam mai mult, cu atât domnul Skimpole vorbea mai înflăcărat. Iar cu felul lui de-a fi minunat de vesel şi cu sinceritatea-i cuceritoare, cu modul său firesc de a-şi da pe faţă toate slăbiciunile de parc-ar fi zis: „Sunt copil, ştiţi! Voi sunteţi nişte oameni pricepuţi în comparaţie cu mine (şi într-adevăr mă făcea să mă socotesc ca atare) pe câtă vreme eu sunt vesel şi neştiutor; uitaţi dară de vicleşugurile lumeşti şi jucaţi-vă cu mine!“, făcea o impresie de-a dreptul uluitoare.

Şi mai era plin de o duioşie atât de delicată pentru tot ceea ce-i frumos sau gingaş, încât ar fi putut câştiga sufletul cuiva numai printr-atât. Seara, când tocmai mă pregăteam să fac ceaiul şi Ada abia atingea clapele pianului în camera alăturată, fredonând uşurel vărului ei Richard un cântec despre care se-ntâmplase să-i vorbească, domnul Skimpole veni şi se aşeză pe sofa lângă mine, şi vorbi în aşa fel despre Ada, încât aproape că-mi fu drag.

— E ca dimineaţa, zicea de ea. Cu păru-i auriu, cu ochii albaştri şi cu bujorii fragezi din obraji, e ca o dimineaţă de vară. Până şi păsările de aici au s-o creadă aşa. Cum să zicem că-i orfană, o asemenea făptură tânără şi drăgălaşă ca ea, o adevărată fericire pentru întreaga omenire? Doar ea-i copilul al însăşi acelei omeniri.

Domnul Jarndyce, am văzut, stătea lângă noi cu mâinile la spate şi cu un zâmbet atent pe figură.

— Mă tem că omenirea, zise el, e un părinte cam indiferent.

— O! Ştiu eu? se repezi domnul Skimpole cu înflăcărare.

— Eu cred că ştiu, îi răspunse domnul Jarndyce.

— Hm! urmă domnul Skimpole, dumneata cunoşti lumea (care după înţelesul dumitale înseamnă omenirea), pe câtă vreme eu nu ştiu nimic despre ea, aşa că fie cum zici dumneata. Dar dacă ar fi după mine, trăgând cu coada ochiului spre cei doi verişori, pe-o cărare ca aceea n-aş lăsa să stăruie mărăcinii realităţii meschine. Ar fi toată presărată cu trandafiri. Ar şerpui printre umbrare, pe unde nu-i nici primăvară, nici toamnă, nici iarnă, ci numai vară veşnică. Nici anii, nici schimbările n-ar veşteji trandafirii. Cuvântul josnic „bani“ să nu fie niciodată şoptit în preajmă-i!

Domnul Jarndyce l-a mângâiat pe cap cu un zâmbet, ca şi cum domnul Skimpole ar fi fost într-adevăr un copil. Apoi, făcând un pas, doi, înainte şi oprindu-se o clipă, se uită la tinerii săi verişori. Căutătura lui era dusă pe gânduri, dar oglindea bunăvoinţa pe care adeseori (vai! cât de des) i-am mai văzut-o; şi care mi s-a întipărit de mult în suflet. Camera unde erau cei doi, comunicând cu cea în care se afla el, nu era luminată decât de focul din vatră. Ada şedea la pian; Richard sta în picioare aplecat lângă ea. Pe perete, umbrele lor se înlănţuiau, încercuite de forme ciudate, într-o fantomatică mişcare dată de focul şovăielnic ce răsfrângea imaginea unor lucruri încremenite. Ada atingea clapele atât de suav şi cânta atât de încetişor, încât vântul ce suspina afară, dinspre colinele îndepărtate, se auzea tot atâta cât muzica. Întregul tablou părea să redea taina viitorului şi să vădească slabu-i semn de dezlegare aflat în acea voce a prezentului.

Dar nu ca să descriu plăsmuirea aceasta, exact cum am păstrat-o în sufletul meu, îmi reamintesc scena de mai sus. Mai întâi de toate, îmi dădeam oarecum seama de contrastul cu privire la semnificaţie şi intenţie care exista între privirea tăcută îndreptată în partea aceea şi potopul de cuvinte care o precedase. În al doilea rând, cu toate că privirea domnului Jarndyce nu se opri decât o clipă asupra mea când îşi întoarse ochii de la ei, am simţit, ca şi cum în clipa aceea mi-a mărturisit, am ştiut că mi-a mărturisit şi că am primit mărturisirea – da, mi-a mărturisit speranţa lui că Ada şi Richard vor putea cândva să se unească într-o înrudire mai strânsă.

Domnul Skimpole ştia să cânte la pian şi la violoncel şi era şi compozitor… cândva scrisese o jumătate de operă, dar ostenise… şi cânta cu gust ceea ce compusese. După ceai, am avut chiar un mic concert în care Richard (fermecat de vocea Adei, mi-a spus că draga mea pare să ştie toate cântecele ce s-au scris), domnul Jarndyce şi cu mine eram publicul. După câtva timp au plecat, mai întâi domnul Skimpole şi după aceea Richard şi pe când mă gândeam cum poate Richard lipsi aşa de mult şi pierde atâta, slujnica ce-mi dăduse cheile intră, spunându-mi din uşă:

— Vă rog, domnişoară, puteţi veni o clipă?

După ce am ieşit în sală şi am închis uşa în urma noastră, femeia îmi spuse, ridicând mâinile:

— Oh! Vă rog, domnişoară, domnul Carstone zice să poftiţi sus în cameră la domnul Skimpole. L-a prins, domnişoară!

— Prins? am întrebat eu.

— Prins, domnişoară. Aşa deodată, îmi răspunse slujnica.

M-am temut ca boala care-l prinsese să nu fie primejdioasă, dar bineînţeles am rugat-o să tacă şi să nu tulbure pe nimeni şi, pe când urcam scările repede după ea, mi-am adunat gândurile atât cât să văd care ar fi fost leacul cel mai bun dacă se dovedea a fi fost un leşin. Fata deschise uşa şi am intrat într-o încăpere unde, spre surprinderea mea de nedescris, în loc să-l găsesc pe domnul Skimpole întins în pat, sau fără cunoştinţă, căzut pe duşumea, l-am găsit în picioare în faţa focului, zâmbind la Richard, în timp ce acesta, cu faţa foarte îngrijorată, privea la o persoană de pe sofa, învăluită într-o manta albă, cu păr lins şi rar, pe care şi-l ştergea c-o batistă ca să-l lingă mai tare şi să-l mai rărească încă.

— Domnişoară Summerson, făcu Richard grăbit, bine c-ai venit. Poate că eşti în stare să ne dai un sfat. Prietenul nostru, domnul Skimpole… stai, nu te speria!… e arestat pentru datorii.

— Şi zău, scumpă domnişoară Summerson, zise domnul Skimpole cu plăcuta-i candoare, niciodată n-am fost într-o situaţie în care să fie atâta nevoie de-acel minunat bun simţ şi de-acel calm necesar pentru a găsi metoda şi soluţia practică, pe care oricine a avut fericirea de a sta un sfert de ceas în tovărăşia dumitale, trebuie să fi observat că le ai.

Individul de pe sofa, care părea să aibă un guturai, a smiorcăit atât de tare, încât am tresărit.

— Eşti arestat pentru o sumă mare, domnule? l-am întrebat pe domnul Skimpole.

— Dragă domnişoară Summerson, îmi răspunse, clătinând din cap cu seninătate, nu ştiu. S-a vorbit de câteva lire, ceva şilingi şi ceva peni, cred.

— Douăzeci şi patru de lire, şaisprezece şilingi şi şapte peni jumate, spuse străinul. Asta-i suma.

— Şi pare să fie… pare oarecum să fie, făcu domnul Skimpole, o sumă mică?

Omul cel străin nu zise nimic, dar se smiorcăi iarăşi. De data asta atât de tare, încât păru că-l saltă de pe loc.

— Domnul Skimpole, zise Richard către mine, se fereşte să recurgă la vărul meu Jarndyce, pentru că nu de mult a… cred, domnule, că am înţeles bine, că nu de mult aţi…

— O, da! răspunse domnul Skimpole, zâmbind. Cu toate că am uitat cât a fost şi când a fost. Jarndyce ar fi gata s-o facă iarăşi; dar am un soi de sentiment epicurian, că aş prefera o formă nouă de ajutor; că aş vrea, şi s-a uitat la Richard şi la mine, să dezvolt cumva generozitatea într-un teren virgin şi să descopăr o floare nouă.

— Ce crezi c-ar fi mai bine, domnişoară Summerson? mă întrebă Richard deoparte.

Am propus să întrebăm în general, înainte de a da un răspuns, ce s-ar întâmpla dacă nu face rost de bani.

— Temniţă, zise omul cel străin, cu răceală, punându-şi batista în pălărie, care era pe duşumea, la picioarele sale. Sau Coavinses.

— Pot să întreb, domnule, ce e…

— Coavinses? zise străinul. Un imobil.

Richard şi cu mine ne-am uitat iarăşi unul la altul. Părea lucrul cel mai bizar că întemniţarea ne stingherea pe noi şi nu pe domnul Skimpole. Se uita la noi cu un interes altruist; părea, dacă mi-e îngăduit să risc asemenea contradicţie, că n-avea nici un fel de legătură cu persoana lui. Se spălase pe mâini de încurcătură, care ajunsese acum să ne privească pe noi.

— M-am gândit, ne sugeră el, ca şi cum voia să ne ajute cu bunăvoinţă, să ieşim din încurcătură, m-am gândit că, fiind părţi dintr-un proces de la Înalta Curte de Justiţie, având ca obiect (aşa cum spune lumea) o proprietate de mare valoare, domnul Richard, sau frumoasa lui verişoară, sau amândoi, ar putea semna ceva, sau face ceva, sau ar putea da un soi de angajament, sau de garanţie, sau un gir? Nu ştiu ce fel de nume poartă în lumea afacerilor, dar presupun că trebuie să fie vreo unealtă în puterea lor cu care să poată limpezi lucrurile?

— Nici gând, zise străinul.

— Zău? ripostă domnul Skimpole. Aşa ceva pare ciudat, vezi dumneata, pentru un om care nu se pricepe la asemenea lucruri!

— Ciudat ori ba, adăugă străinul morocănos, îţi spun: nici gând!

— Ţine-ţi firea, dragă amice, ţine-ţi firea! încercă domnul Skimpole să discute blând cu el, în timp ce-i desena o schiţă mică a capului pe-o foaie albă dintr-o carte. Nu-ţi pierde firea din pricina meseriei dumitale. Noi ştim să te desprindem de funcţia pe care o ai; noi ştim să despărţim individul de ocupaţia lui. Nu suntem supuşi prejudecăţilor până într-atât, încât să nu ne dăm seama că, spre deosebire de acest respectabil personaj, în viaţa dumitale particulară eşti un om adânc înzestrat cu poezie, de care poate dumneata nu-ţi dai seama.

Străinul răspunse iarăşi printr-un smiorcăit puternic; nu puteai spune dacă asta însemna că a primit omagiul poeziei sau că l-ar fi înlăturat cu dispreţ.

— Ei bine, dragă domnişoară Summerson şi dragă domnule Richard, făcu domnul Skimpole către noi, vesel, nevinovat şi încrezător, în timp ce se uita cu capul plecat pe-o parte la desenul său; iată, mă vedeţi cu totul în neputinţă de a ieşi din încurcătură şi sunt din creştet până în tălpi în mâinile Domniilor Voastre! Nu cer nimic altceva decât să fiu liber. Fluturii nu-s liberi? Sigur că omenirea n-are să-l lipsească pe Harold Skimpole de ceea ce le asigură fluturilor!

— Dragă domnişoară Summerson, îmi şopti Richard, am zece lire pe care le-am primit de la domnul Kenge. Trebuie să încerc să văd ce pot face.

Aveam şi eu cincisprezece lire şi ceva şilingi, pe care îi economisisem din alocaţia mea trimestrială în decursul mai multor ani. Gândisem totdeauna că s-ar putea ivi o întâmplare care să m-arunce dintr-odată în lumea largă, fără sprijin şi fără avere, şi totdeauna am avut grijă să păstrez ceva bani ca să nu fiu cu punga goală. I-am şoptit lui Richard că am aceşti bani puşi deoparte şi că în prezent n-aveam nevoie de ei; şi l-am rugat să-i spună în chip delicat domnului Skimpole, în timp ce aveam să mă duc s-aduc banii, că noi vom avea plăcerea să-i plătim datoria.

Când m-am întors, domnul Skimpole îmi sărută mâna şi păru foarte mişcat. Dar nu pentru el (mi-am dat iarăşi seama de uimitoarea şi extraordinara contradicţie), ci pentru noi, ca şi cum îi era cu neputinţă să se gândească la el şi numai gândul că suntem noi fericiţi de ceea ce făcusem, numai asta îl emoţiona. Pentru a da mai multă eleganţă tranzacţiei, aşa spunea Richard, m-a rugat pe mine să închei socotelile cu Coavinses (după cum îl numea domnul Skimpole acum în glumă) aşa că am numărat banii şi am primit confirmarea respectivă. Până şi asta l-a încântat pe domnul Skimpole.

Felicitările sale curtenitoare, adresate cu atâta delicateţe, m-au făcut să roşesc mai puţin decât ar fi trebuit; cu străinul în haină albă am încheiat socotelile fără să fac nici o greşeală. Îşi puse banii în buzunar şi-mi spuse scurt:

— Ei, bine, domnişoară, vă urez o seară plăcută.

— Amice, îi zise domnul Skimpole, stând cu spatele la foc, după ce abandonase schiţa numai pe jumătate isprăvită, aş dori să te întreb ceva, fără să te simţi jignit.

Cred că răspunsul a fost:

— Dă-i drumul, hai!

— Ai ştiut de astăzi dimineaţă, c-ai să vii acum aici în misiunea asta?

— Ştiut de ieri după-amiază, la timpul ceaiului, îi răspunse Coavinses.

— Şi nu ţi-a pierit pofta de mâncare?

— Nicidecum! îi răspunse iarăşi Coavinses. Ştiam că dacă te scap astăzi, n-am să te scap mâine. O zi nu contează.

— Dar când ai venit aici, continuă domnul Skimpole, era o zi grozavă. Soarele strălucea, vântul adia, lumini şi umbre curgeau peste câmpii, păsărelele cântau.

— Nimeni nu zice că n-ar fi fost, din câte ştiu, răspunse Coavinses.

— Nu, adăugă domnul Skimpole. Dar pe drum încoace, la ce te gândeai?

— Da’ ce vrei să zici? mormăi Coavinses, foarte mânios. Să mă gândesc! Am destule de făcut şi destul de puţin de câştigat şi fără gândire. Să mă gândesc (cu profund dispreţ).

— Atunci, în orice caz, nu te-ai gândit, spuse mai departe domnul Skimpole, la următorul aspect: lui Harold Skimpole i-i drag să vadă soarele strălucind, i-i drag s-audă vântul adiind; i-i drag să vadă cum se schimbă luminile cu umbrele; i-i drag să audă păsărelele, coristele acelea din marea catedrală a Naturii. Şi, pare-se, eu sunt pe cale să-l lipsesc de asemenea bunuri, care reprezintă tot ce are el pe lume. Nu te-ai gândit deloc la asta?

— Cu… siguranţă… că… nu, zise Coavinses, a cărui încăpăţânare în înlăturarea totală a unor asemenea idei fu atât de puternică, încât nu-şi găsi o exprimare potrivită decât făcând câte o pauză lungă după fiecare cuvânt şi însoţindu-l pe cel din urmă de o smucitură a capului, gata să-i strămute gâtul din loc.

— Foarte bizar şi foarte curios se desfăşoară procesul mintal la voi, oamenii de afaceri! urmă domnul Skimpole, dus pe gânduri. Mulţumesc, amice. Noapte bună!

Cum lipsa noastră fusese destul de lungă ca să pară ciudată jos, la parter, am dat fuga numaidecât şi am găsit-o pe Ada şezând cu lucrul lângă foc şi vorbind cu vărul ei John. Puţin după aceea apăru domnul Skimpole, iar după el numaidecât şi Richard. În restul serii am fost destul de absorbită de prima lecţie de table primită de la domnul Jarndyce, căruia îi plăcea foarte mult jocul şi de la care bineînţeles doream să-l învăţ cât mai repede cu putinţă, ca să-i pot fi cât de cât de folos, jucând cu el când n-avea un adversar mai bun. Dar pe când domnul Skimpole îşi căuta nişte fragmente din compoziţiile sale, sau când fie la pian, fie cu violoncelul, ori cu noi la masă îşi păstra, fără nici un pic de efort, dispoziţia încântătoare şi cursul uşor al vorbirii, atât eu, cât şi Richard păstram impresia transmisă de dânsul că noi fuseserăm arestaţi îndată după cină, şi asta părea într-adevăr cât se poate de ciudat.

Se făcuse târziu când ne-am despărţit, căci pe la unsprezece, când Ada tocmai voia să se retragă, domnul Skimpole se aşeză la pian şi prinse a zdrăngăni plin de veselie zicând că „cel mai bun mijloc să ne lungim zilele e să furăm nopţii câteva ceasuri, draga mea!“. Trecuse de miezul nopţii când figura-i radioasă dispăru împreună cu lumânarea-i din cameră, şi cred că, dac-ar fi vrut, ar fi putut să ne ţină acolo până la ziuă, de-ar fi socotit el că merită. Ada şi Richard au mai zăbovit câteva clipe lângă foc, întrebându-se dacă doamna Jellyby şi-o fi isprăvit în sfârşit dictatul pe ziua în curs, când domnul Jarndyce, care plecase dinainte din cameră, s-a întors.

— O, Doamne Dumnezeule, ce-nseamnă asta, ce înseamnă asta? prinse să spună, frecându-se pe cap şi mergând de colo până colo, contrariat, dar binedispus. Ce-nseamnă ceea ce-am aflat? Rick, dragă băiete şi Esther, scumpa mea, ce v-aţi apucat să faceţi? De ce-aţi făcut voi una ca asta? Cum aţi putut face aşa ceva? De câţi bani e vorba?… Mă suflă iarăşi vântul. Îl simt cum mă învăluie.

Nici unul dintre noi nu prea ştiam ce să-i răspundem.

— Hai, Rick, hai! Trebuie să lămuresc asta înainte de culcare. Cât aţi dat din pungă? Voi doi aţi împlinit suma, da? Dar de ce? Cum aţi putut?… O, Doamne, da, suflă din răsărit… de-acolo trebuie să fie!

— Drept să vă spun, domnule, începu Richard, nu cred că mi-ar face cinste să vă povestesc cele întâmplate. Domnul Skimpole s-a bizuit pe noi că…

— Domnul să te binecuvânteze, dragă băiete! El se bizuie pe oricine! zise domnul Jarndyce, frecându-se mai tare pe cap şi oprindu-se scurt.

— Da, domnule?

— Pe oricine! Şi săptămâna viitoare are să dea iarăşi peste o belea de-acelaşi soi! adăugă domnul Jarndyce, pornind iarăşi să se plimbe cu paşi repezi prin cameră, ţinând în mână lumânarea care se stinsese. Intră mereu în încurcătură. S-a născut în încurcătură. Eu chiar cred că, atunci când l-a născut maică-sa, evenimentul a fost anunţat aşa: „Marţea trecută, la reşedinţa ei din Imobilul Buclucului, doamna Skimpole a adus pe lume un fiu în încurcătură“.

Richard a râs din toată inima, dar a adăugat:

— Totuşi, domnule, nu vreau să-i zdruncin încrederea sau să i-o distrug şi dacă vă spun iarăşi, spre o mai bună ştiinţă, că trebuie să-i păstrez taina încredinţată, nădăjduiesc că veţi ţine cont de asta fără să mă mai constrângeţi. Dar, fără îndoială, dacă stăruiţi să mi-o cereţi, voi înţelege că nu am dreptate şi vă voi spune.

— Bine! declară domnul Jarndyce, oprindu-se iar, şi făcând câteva încercări distrate să vâre sfeşnicul în buzunar. Eu… ia te uită! Draga mea, ţine, ia-l la tine! Nici nu ştiu ce voiam să fac cu el; astea-s toate din cauza vântului… acelaşi invariabil efect… N-am să te silesc, Rick; poate că ai dreptate. Dar zău aşa… să pună mâna pe dumneata şi pe Esther… şi să vă stoarcă aşa ca pe două portocale proaspete şi fragede!… În cursul nopţii are să se dezlănţuie furtună!

Aci îşi vâra mâinile în buzunare, ca şi cum avea să le ţină acolo multă vreme, aci le scotea iarăşi afară şi se freca tare cu amândouă odată pe cap.

M-am gândit să mă folosesc de împrejurare ca să insinuez că domnul Skimpole, fiind în asemenea probleme întocmai ca un copil…

— Cum, draga mea? făcu domnul Jarndyce, izbit de cuvânt.

— Fiind întocmai ca un copil, domnule, am urmat eu, şi atât de diferit de ceilalţi oameni.

— Ai dreptate! îmi luă vorba domnul Jarndyce, înseninându-se. Agerimea dumitale femeiască merge drept la ţintă. E un copil… un copil în toată puterea cuvântului. V-am spus eu că-i copil, ştiţi, atunci când am vorbit prima oară de el.

— Desigur! Bineînţeles! ne-am grăbit noi să adăugăm.

— Şi chiar este copil. Hm, nu-i aşa? urmă domnul Jarndyce, înseninându-se din ce în ce mai mult.

— Fireşte că este, spuserăm noi.

— Când stai să te gândeşti bine, e cea mai mare copilărie… vreau să spun la mine, urmă domnul Jarndyce, să-l socotesc om în toată firea, fie chiar pentru o clipă. Nu-l poţi face răspunzător. Să-ţi închipui că Harold Skimpole face asta cu scopuri, sau planuri, sau că ştie ce urmări îl aşteaptă! Ce idee! Ha, ha, ha!

Era atât de minunat să vezi cum se risipesc norii de pe faţa lui luminoasă şi să-l vezi că-i mulţumit din toată inima şi să ştii, cum de altfel era cu neputinţă să nu ştii, că izvorul bucuriei sale nu era decât bunătatea torturată la gândul de a învinui, sau a bănui, sau a osândi pe cineva în taină, încât cu toate că Ada râdea împreună cu el, am văzut cum ţâşnesc lacrimi din ochii ei, cum am simţit şi eu într-ai mei.

— Hm! Ce cap sec sunt, urmă domnul Jarndyce, să am nevoie să mi se amintească! Din toată povestea asta se vede că-i un copil de la început până la sfârşit. Cine altul decât un copil s-ar fi gândit să vă aleagă pe voi doi de complici în afacerea asta! Cine altul, decât un copil, s-ar fi gândit că voi aveţi bani? Şi chiar de-ar fi fost vorba de o mie de lire tot aşa ar fi procedat! adăugă domnul Jarndyce cu toată faţa îmbujorată.

Noi cu toţii am încuviinţat ceea ce se vădise din evenimentele de cu seară.

— Fără îndoială, fără îndoială, sigur că-i aşa! urmă domnul Jarndyce. Totuşi, Rick, Esther şi chiar şi dumneata, Ada, fiindcă nici punguţa dumitale nu cred să fie ferită de nepriceperea lui, trebuie să-mi făgăduiţi cu toţii că niciodată n-are să se mai întâmple ceva asemănător. Nici un împrumut! Nici chiar o para.

Cu toţii am făgăduit solemn; Richard îmi aruncă o privire amuzată, ducându-şi mâna la buzunar, ca să-mi amintească după câte părea că pe noi doi nu ne paşte primejdia de a ne călca cuvântul.

— Cât despre Skimpole, reluă domnul Jarndyce, o căsuţă de păpuşi pentru locuit, o masă bună şi câţiva omuleţi de plumb de la care să se împrumute şi cărora să le datoreze bani, nu i-ar trebui băiatului altceva toată viaţa. La vremea asta doarme ca un copil, presupun; de altfel e timpul să-mi aşez şi eu capul mai chibzuit pe perna-mi mai pământească. Noapte bună, dragii mei! Domnul să vă aibă în pază!

Se întoarse ca să ne mai privească odată cu faţa-i luminată de zâmbet, înainte ca noi să ne fi aprins lumânările, şi ne spuse:

— O! M-am uitat la giruetă. Văd că a fost falsă alarma cu vântul. Suflă din sud. Şi se îndepărtă cântând.

Ada şi cu mine, stând încă puţin de vorbă împreună după ce-am urcat, am fost de aceeaşi părere că toanele cu vântul existau numai în închipuirea lui şi, ca să-şi justifice toate dezamăgirile pe care nu le putea ascunde, se slujea de-un asemenea pretext mai curând decât să dea vina pe adevărata cauză sau să jignească şi să blameze pe cineva. Ne-am gândit că toate acestea caracterizează nobleţea-i neobişnuită şi totodată deosebirea dintre el şi ceilalţi oameni supărăcioşi, care fac din vreme şi din furtună (mai cu seamă din vântul acela nefast pe care el şi l-a ales pentru un scop atât de diferit) calul de bătaie ca să-şi justifice dispoziţiile lor posace sau morocănoase.

Într-adevăr, într-această singură seară se adăugase atât de multă afecţiune pe lângă recunoştinţa pe care i-o purtam, încât nădăjduiesc că am şi început să-l înţeleg datorită unui asemenea sentiment complex. Nu mă puteam aştepta să fiu în stare să împac aşa-zisele contradicţii ale domnului Skimpole sau ale doamnei Jellyby, având atât de puţină experienţă şi cunoştinţe practice. De altfel nici n-am încercat, căci gândurile mele toate, când eram singură, mi-alergau la Ada, şi la Richard, şi la încrederea în viitorul lor. Închipuirea mea, aţâţată puţin poate de vânt, nu mă lăsa să mă desprind cu totul de ale mele, cu toate că, de-aş fi putut, aş fi îndemnat-o să mă lase. Gândul rătăci îndărăt, ducându-mă la casa naşei mele, apoi străbătu tot drumul scoţând la iveală ipoteze vagi, care odinioară tremuraseră în umbră, întrebându-mă de pildă ce ştia domnul Jarndyce despre povestea vieţii mele sau chiar de nu-i cu putinţă ca el să-mi fi fost tată… cu toate că asemenea visuri se spulberaseră de tot, acum.

Spulberate pentru totdeauna, mi-am dat eu seama ridicându-mă din faţa focului. La ce bun să mai răscolesc cele trecute; mai bine să-mi văd de treabă cu gând voios şi cu sufletul plin de recunoştinţă. Aşa că mi-am spus: „Esther! Esther! Esther! Datoria, draga mea!“. Şi, apucând coşuleţul, l-am zgâlţâit aşa de tare, încât cheile de la cămări au scos un clinchet ca de clopoţei, mânându-mă la culcare în sunetul unei muzici plină de speranţă.

Capitolul VII

Drumul Stafiei

Fie că Esther doarme, fie că Esther e trează, acolo la reşedinţa din Lincolnshire e încă vreme ploioasă. Ploaia cade întruna pic, pic, pic, zi şi noapte pe caldarâmul lat şi pavat al terasei, numit Drumul Stafiei. Vremea e atât de rea acolo în Lincolnshire, încât nici fantezia cea mai vie nu mai poate aştepta să se îndrepte. De altfel nici nu prea era belşug mare de fantezie în locurile acelea, fiindcă Sir Leicester nu se mai afla aici (şi la drept vorbind, chiar dacă ar fi fost, n-ar fi ajutat prea mult), ci la Paris cu doamna; iar singurătatea, cu aripile-i sumbre, s-a cuibărit la Chesney Wold.

Printre animalele din regnul inferior de la Chesney Wold s-ar putea să se fi stârnit puţină fantezie. Caii din grajduri… grajduri lungi într-o curte stearpă, cu ziduri de cărămidă roşie, unde se află un clopot mare într-o turlă şi un orologiu cu cadran vast, pe care hulubii, ce locuiesc lângă el şi cărora le place să se aşeze pe umerii lui, îl cercetează de parcă ar căuta mereu să afle ora… caii poate că din când în când îşi mai făuresc în minte tablouri de zile senine şi poate chiar cu mai mult talent decât grăjdarii. Bătrânul murg, atât de faimos pentru cavalcadele sale de pe câmpuri, înturnându-şi pupilele mari spre fereastra zăbrelită de lângă iesle, poate că-şi aduce aminte de frunzele proaspete ce scânteiau acolo în alte dăţi şi de miresmele ce curgeau din ele, şi poate că se vede într-un galop grozav cu dulăii după el, în timp ce rândaşul care curăţă staulul de-alături, în afară de furcă şi târn nu cunoaşte alte emoţii. Cel sur, ce-şi are locul în faţa uşii, şi care cu un zornăit neliniştit al lanţului ciuleşte urechile şi întoarce dornic capul când se deschide uşa, dar căruia cel ce-a deschis-o îi spune: „Hei! Surule, stai liniştit! Nimeni nu te cere astăzi!“; surul poate că şi el ştie asta tot atât de bine ca şi omul. Poate că toţi cei şase cai, părând plictisitor de nemişcaţi şi indiferenţi, strânşi în grajd la un loc, după ce se-nchide uşa, îşi petrec ceasurile lungi de ploaie cu mai multă însufleţire decât slujitorii în sala lor de mese sau la hanul din preajmă… sau poate că-şi trec timpul învăţându-l (sau cine ştie, poate deprinzându-l la rele) pe mânzul nelegat din boxa din colţ.

La fel şi dulăul, moţăind în cuşca din curte, cu capu-i mare pe labe, poate că se gândeşte la soarele fierbinte cu lumina lui, când umbrele grajdurilor îl scot din sărite fiindcă se tot mută şi-l lasă la un anumit ceas al zilei fără alt adăpost decât umbra cuştii sale, în care până la urmă se aşază, gâfâind şi mârâind scurt şi dorind tare mult să mai aibă şi alte necazuri în afară de făptura lui şi de lanţ. Aşa că acum, pe jumătate treaz şi tot clipind, poate că-şi reaminteşte de casa plină de lume, de droşcăriile pline de trăsuri, de grajdurile pline de cai şi de atenansele pline de argaţi până ce, uitând de clipa prezentă, iese afară să vadă cum e. Apoi, exasperat, scuturându-se, poate că îşi zice mârâind: „Ploaie, ploaie şi iar ploaie! Nimic decât ploaie… şi nimenea din familie!“ şi, intrând iarăşi în cuşcă, se culcă cu un căscat ursuz.

La fel şi câinii de vânătoare din cuştile lor din marginea parcului pe care-i prinde câte o toană de neastâmpăr şi al căror lătrat lugubru, când vântul suflă cu încăpăţânare, ajunge să s-audă chiar până-n casă: la etaj, la parter şi în camera doamnei. Poate că se văd gonind după vânat cât e câmpul de mare, pe când ploaia bate jur-împrejur, silindu-i la şedere. La fel şi iepurilor, pe care-i trădează urechile, ţâşnind înăuntru şi afară din culcuşuri la rădăcinile copacilor, poate că le zboară gândul la zilele cu vânt uşor când urechile le stau în bătaia adierii, sau la acele anotimpuri de belşug când se găseşte buruiană fragedă de ros. Apoi, curcanul în curtea păsărilor de-a pururi îngrijorat de nedreptatea de clasă (e vorba, se vede, de Crăciun) poate că-şi aminteşte cu nostalgie de dimineaţa aceea de vară, de care pe nedrept e lipsit, când a pătruns pe potecă printre copacii doborâţi la pământ, unde se afla şura cu orz. Şi nemulţumita gâscă aplecându-se să treacă pe sub vechea poartă înaltă de şapte metri, poate că bombăneşte în mersu-i legănat – dacă măcar i-am pricepe limba – despre preferinţa ei pentru vremea în care poarta îşi aşterne umbra pe pământ.

Aşa cum stau lucrurile, nu se prea vede nici o frământare care să stârnească senzaţie la Chesney Wold. Iar de se iveşte cumva vreun pic, atunci, ca şi zgomotul uşor ce răsună în clădirea asta veche, plină de ecouri, porneşte pe o cale lungă care se încheie de obicei în mister şi stafii.

A plouat atât de tare şi a plouat atât de mult în Lincolnshire, încât doamna Rouncewell, bătrâna îngrijitoare de la Chesney Wold, şi-a scos de mai multe ori ochelarii şi i-a şters ca să se încredinţeze că picăturile de apă nu erau pe lentile. Doamna Rouncewell ar fi putut fi destul de sigură numai din zgomotul ploii, dar e cam surdă, ceea ce nu vrea să recunoască nici în ruptul capului. E o doamnă bătrână demnă, chipeşă, maiestuoasă, grozav de ordonată şi are asemenea spate şi asemenea bust încât dacă la moartea ei s-ar vădi că acel corset pe care-l purtase fusese un vechi grătar gospodăresc mare şi lat, nimeni din cei care o cunosc n-ar avea de ce să se mire. Vremea o indispune prea puţin pe doamna Rouncewell. Casa stă pe loc, orice vreme ar fi, şi casa, după cum spune ea: „e singurul lucru la care se uită“. Stă în camera ei (dintr-un coridor lateral de la parter, cu o fereastră cu arcadă ce dă asupra unei peluze netede, împodobită la distanţe egale cu copaci cu coroane rotunde şi netede şi cu blocuri de piatră rotunde şi netede ca şi cum copacii ar fi gata să se joace de-a popicele cu pietrele) şi casa întreagă, adormită, se sprijină numai pe puterile ei. O poate trezi când e cazul şi însufleţi cu zarvă şi agitaţie; dar acum casa stă închisă şi zace un somn măreţ, sprijinită pe bustul amplu, încins în corset al doamnei Rouncewell.

E lucru greu, vecin cu imposibilul, să-ţi închipui Chesney Wold fără doamna Rouncewell, cu toate că ea nu-i aici decât de cincizeci de ani. Întreab-o acum, pe ziua asta ploioasă, de când e şi are să-ţi răspundă „de cincizeci de ani, trei luni şi cincisprezece zile cu ajutorul lui Dumnezeu, dacă trăiesc până marţi“. Domnul Rouncewell a murit câtva timp înainte de decesul drăgălaşei mode a cozilor împletite purtate pe spate, şi el şi-a ascuns-o cu modestie pe a lui (dacă şi-a luat-o cu el) într-un colţ al cimitirului din parc, de lângă porticul înnegrit de mucegai. Se născuse în târguşorul din apropiere, la fel ca tânăra lui văduvă. Pătrunderea ei în familie s-a făcut de pe vremea celuilalt Sir Leicester şi faptul a luat naştere în încăperea cu alambic.

Reprezentantul actual al familiei Dedlock e un stăpân minunat. El îi consideră pe toţi cei din jurul lui lipsiţi cu desăvârşire de personalitate, de idei sau păreri personale şi este încredinţat că a fost adus pe lume ca să îndeplinească nevoia lor de a avea vreuna. Dacă ar fi să descopere contrariul, ar încremeni… şi nu şi-ar mai veni în fire niciodată, decât ca să horcăie şi să-şi dea ultima suflare. Dar e un stăpân perfect, aşa precum o cere rangul. Are o mare slăbiciune pentru doamna Rouncewell; zice că-i o femeie foarte onorabilă şi demnă de încredere. Totdeauna dă mâna cu ea, când vine la Chesney Wold şi când pleacă; şi de-ar fi foarte bolnav, sau rănit într-un accident, sau călcat de trăsură sau în orice altă situaţie ce-ar pune pe un Dedlock într-o lumină dezavantajoasă, ar zice, dacă ar putea grăi: „Lăsaţi-mă singur şi trimiteţi-mi pe doamna Rouncewell!“, simţindu-şi într-un asemenea impas demnitatea mai în siguranţă alături de ea, decât alături de oricine altul.

Doamna Rouncewell a fost încercată de necazuri. Avusese doi feciori dintre care celui mai tânăr i-a venit o trăsnaie, s-a înrolat în armată şi nu s-a mai întors. Chiar şi acuma, mâinile liniştite ale doamnei Rouncewell îşi pierd calmul când vorbeşte de el şi, desprinzându-i-se de pe pântece, îi flutură cuprinse de neastâmpăr, când zice: „Ce băiat plăcut, ce băiat minunat, ce băiat vesel, binedispus şi isteţ mai era!“. Cel de-al doilea fecior ar fi putut să-şi găsească rostul la Chesney Wold şi ar fi ajuns intendent la timpul potrivit, dar de pe când era la şcoală s-a apucat să construiască din tigăi o maşină cu aburi şi să lase păsările să-şi scoată singure apa cu ea, prin efortul cel mai mic cu putinţă, ajutându-le astfel cu dibacea invenţie a presiunii hidraulice, încât canarul însetat n-avea decât să pună umărul la roată, ca să zicem aşa, şi treaba era gata făcută. Înclinaţia asta a băiatului i-a pricinuit doamnei Rouncewell mare bătaie de cap. Cu o strângere de inimă maternă, a presimţit că băiatul a apucat-o pe calea lui Wat Tyler, ştiind ea prea bine că asta înseamnă în ochii lui Sir Leicester chemarea către un meşteşug în care fumul şi coşurile înalte sunt socotite indispensabile. Dar tânărul rebel sortit pierzaniei (altcum băiat duios şi tare sârguincios) nearătând vreun semn de căinţă pe măsură ce înainta în vârstă ci, dimpotrivă, construind un model de război de ţesut, maică-sa s-a văzut silită să mărturisească cu ochii înlăcrimaţi baronetului că feciorul a apucat-o iar pe căi greşite.

— Doamnă Rouncewell, îi spuse Sir Leicester, nu pot fi de acord să combat, după cum ştii, părerile nimănui în nici o privinţă. Ar fi mai bine să scapi de băiatul dumitale; ar fi mai bine să-l bagi într-o fabrică oarecare. Ţinutul industrial dinspre nord este, cred, direcţia cea mai potrivită pentru un băiat cu asemenea apucături. Şi a plecat spre nord şi acolo în nord a crescut; iar dacă Sir Leicester Dedlock l-a văzut vreodată, când băiatul venea la Chesney Wold să-şi viziteze mama, sau dacă s-a gândit vreodată la el după aceea, cu siguranţă că nu l-a socotit decât ca pe unul din ceata aceea de câteva mii de conspiratori cu feţele mânjite şi privirile întunecate, care aveau obiceiul să se adune noaptea la lumina torţelor de două, trei ori pe săptămână, în scopuri subversive.

Cu toate acestea, fiul doamnei Rouncewell, cu trecerea anilor, a crescut mare, şi-a văzut de meserie, s-a gospodărit, s-a căsătorit şi i-a dăruit doamnei Rouncewell un nepot care, terminându-şi ucenicia şi întorcându-se dintr-o călătorie în ţările depărtate, unde a fost trimis ca să-şi îmbogăţească cunoştinţele şi să-şi întregească pregătirea pentru valurile vieţii, stă acum, chiar în ziua de faţă, sprijinit de vatra căminului, în camera doamnei Rouncewell la Chesney Wold.

— Iarăşi şi iarăşi, îmi pare bine că te văd, Watt! Şi încă o dată, îmi pare bine că te văd, Watt! zice doamna Rouncewell. Eşti un tânăr grozav. Eşti ca bietul George, unchiul tău. Ah! Mâinile doamnei Rouncewell se neliniştesc ca de obicei când vine vorba de asta.

— Lumea zice să sunt ca tata, bunică.

— Şi ca el, dragul meu… dar mai mult ca bietul unchiu-tău, George! Şi taică-tău! Doamna Rouncewell îşi adună mâinile iar. E bine?

— Îi merge bine, bunică, în toate.

— Mă bucur!

Doamna Rouncewell îşi iubeşte feciorul, dar are pentru el un soi de compătimire, de parcă ar fi fost un brav soldat care a trecut în tabăra duşmanului.

— E fericit?

— Foarte.

— Slavă Domnului! Aşadar te-a crescut ca să calci pe urmele lui şi te-a trimis în ţări străine şi aşa mai departe? Hm! Ştie el mai bine. Poate să existe o lume dincolo de Chesney Wold pe care eu n-o pricep. Cu toate că nu mai sunt tânără. Şi am văzut şi eu o mulţime de oameni cu scaun la cap!

— Bunică, face tânărul, schimbând subiectul, cine-i fata aceea aşa de drăgălaşă, pe care am găsit-o cu dumneata mai adineauri? Ai strigat-o Roza!

— Da, băiete. E fiica unei văduve din sat. Aşa-i de greu să înveţi slujnicele în ziua de azi, încât am luat-o pe lângă mine de mică. Se arată a fi dibace la învăţat şi are s-o scoată la capăt. De pe acum ştie să se descurce prin casă bine de tot. Stă cu mine şi mănâncă la masă cu mine, aici.

— Nădăjduiesc că n-a plecat din pricina mea.

— Îşi închipuie că avem de discutat chestiuni de familie, aşa cred. E tare la locul ei. Ce calitate grozavă la o femeie tânără! Şi mai rară, zice doamna Rouncewell lărgindu-şi băierile şorţului, decât era pe vremuri.

Tânărul înclină capul recunoscând parcă învăţămintele trase din experienţă. Doamna Rouncewell ciuleşte urechea.

— Duruit de roţi! zice. Urechile mai tinere ale nepotului ei îl auzise de mult. Ce trăsură să fie pe-o zi ca asta, pentru numele lui Dumnezeu?

După puţină vreme, o bătaie la uşă.

— Intră!

O fată frumoasă de la ţară cu ochii negri, cu părul negru, sfioasă, intră… arătând atât de gingaşă cu bujorii obrajilor rumeni, dar delicaţi, încât picăturile de ploaie care i-au stropit părul par ca o rouă pe-o floare proaspăt culeasă.

— Cine a sosit, Roza? întreabă doamna Rouncewell.

— Doi tineri într-un docar, care vor să viziteze casa… da, vă rog, aşa le-am şi spus! e răspunsul repede la semnul de oprelişte al îngrijitoarei. M-am dus la uşa de la intrare şi le-am spus că astăzi nu e zi de vizită şi nici ceas potrivit; dar tânărul care mâna şi-a scos pălăria, cu toate că ploua, şi m-a rugat să vă aduc biletul ăsta.

— Citeşte, dragă Watt, zice îngrijitoarea.

Roza se sfieşte aşa de tare când îi dă biletul, încât îl scapă jos între ei şi aproape se lovesc cap în cap când se apleacă să-l ridice. Roza se fâstâceşte mai tare ca-nainte.

— Domnul Guppy, e tot ce spune bileţelul.

— Guppy! repetă doamna Rouncewell. Domnul Guppy! De unde până unde! Ce naiba? N-am auzit niciodată de el!

— Vă rog, doamnă, el mi-a spus asta! adăugă Roza. Dar zice că şi el şi celălalt domnişor au venit din Londra cu poştalionul abia astă noapte, cu treburi la conferinţa juriştilor de azi-dimineaţă, la zece mile de aici; şi cum şi-au terminat treburile devreme şi fiindcă auziseră din zvonuri o grămadă de lucruri despre Chesney Wold şi cum de fapt nu mai ştiu ce să facă, au venit prin ploaie ca să vadă castelul. Sunt jurişti de meserie. Zicea că nu-i din biroul domnului Tulkinghorn, dar sigur că se poate sluji de numele domnului Tulkinghorn, de e nevoie.

După ce a tăcut, găsind că ţinuse un discurs destul de lung, Roza s-a fâstâcit de-a binelea.

Aşa cum stau lucrurile, domnul Tulkinghorn este, într-un fel, de-al casei la Chesney Wold; şi, pe lângă asta se mai crede că el e cel care a întocmit şi testamentul doamnei Rouncewell. Bătrâna doamnă se lasă înduplecată, consimte să-i primească pe vizitatori în chip de favoare şi o trimite pe Roza să-i conducă. Totuşi, nepotul, cuprins de o dorinţă subită de a vedea şi el casa, propune să se alăture grupului. Bunica, mulţumită să-l vadă că se interesează de aşa ceva, îl însoţeşte, cu toate că băiatul, ca să fim drepţi cu el, nu vrea cu nici un chip s-o stingherească.

— Vă rămânem foarte îndatoraţi, doamnă! face domnul Guppy, lepădând de pe el, în vestibul, mantaua-i udă. Noi, juriştii din Londra, nu adesea putem pleca de-acolo! Iar când ieşim, ştiţi, ne place să tragem cât mai mult folos.

Bătrâna îngrijitoare, cu o graţie severă în ţinută, face un semn cu mâna spre scara cea mare. Domnul Guppy şi prietenul lui se iau după Roza, iar doamna Rouncewell şi cu nepotul ei îi urmează, în timp ce un tânăr grădinar merge înainte ca să deschidă obloanele.

Cum se întâmplă de obicei cu oamenii care vizitează case, domnul Guppy şi prietenul său sunt frânţi de oboseală mai înainte de a fi început bine treaba. Se răzleţesc pe unde nu trebuie, se uită unde nu trebuie, nu se interesează de ceea ce trebuie, încep a căsca după ce s-au deschis câteva camere, manifestă o adâncă deprimare sufletească şi e limpede că sunt istoviţi. În fiecare cameră pe rând, în care intră, doamna Rouncewell, la fel de maiestuoasă ca şi castelul însuşi, se desprinde de ceilalţi aşezându-se pe o bancă de sub fereastră sau în alt asemenea ungher şi ascultă, încuviinţând solemn, explicaţiile date de Roza. Nepotul o ascultă cu atâta interes, încât fata e intimidată, cum n-a mai fost de când e ea, şi mai frumoasă ca oricând. Astfel trec cu toţii mai departe, din încăpere în încăpere, deşteptând din somn pentru câteva scurte clipe pe strămoşii Dedlock din portrete, când tânărul grădinar lasă lumina să intre, şi trimiţându-i îndărăt în mormintele lor de îndată ce alungă iarăşi lumina afară din încăperi. Bietul domn Guppy şi nemângâiatul său prieten au impresia că nu se mai termină şirul tablourilor celor din familia Dedlock, a cărei grandoare constă, se pare, în aceea că vreme de şapte sute de ani n-au făcut nimic de seamă.

Nici chiar salonul cel lung de la Chesney Wold nu-i în stare să redeştepte buna dispoziţie a domnului Guppy. E atât de abătut, încât pe prag îl apucă o slăbiciune şi aproape nu mai are tăria să intre. Dar portretul de deasupra căminului, zugrăvit de pictorul la modă atunci, are asupra lui putere de farmec. Într-o clipă îşi recapătă vlaga. Se uită lung la el cu un interes neobişnuit: pare că l-a ţintuit locului şi l-a subjugat.

— Doamne Dumnezeule! zice domnul Guppy. Cine-i persoana?

— Pictura de deasupra căminului, răspunde Roza, e portretul actualei Lady Dedlock. Are o asemănare desăvârşită cu doamna şi e socotit drept cea mai bună operă a maestrului.

— Ei, drace! zice domnul Guppy, cumva consternat, către prietenul său, n-am văzut-o niciodată de când sunt. Şi totuşi o cunosc! A fost reprodusă în gravură, domnişoară?

— Niciodată n-a fost reprodusă. Sir Leicester n-a îngăduit aşa ceva.

— Hm! face domnul Guppy pe şoptite. La naiba! Grozav de bine cunosc pictura asta! Ce curios! Şi zici că-i Lady Dedlock, da?

— Tabloul din dreapta e actualul Sir Leicester Dedlock. Cel din stânga e tatăl lui, răposatul Sir Leicester. Domnul Guppy n-are ochi pentru nici unul dintre magnaţii aceia.

— E de neînţeles, zice el cu ochii nedezlipiţi încă de portret, cât de bine ştiu pictura asta! Nu-mi mai vin în fire! adăugă el, privind în jur, îmi vine a crede că trebuie să fi visat tabloul, cu siguranţă!

Cum nimeni din cei prezenţi nu se arăta interesat în mod deosebit de visurile domnului Guppy, probabilitatea rămâne fără urmare. Dar el e încă atât de absorbit de portret, încât stă nemişcat în faţa lui până ce grădinarul cel tânăr închide obloanele; când iese din încăpere, e aşa de impresionat, că numai cu interesul stârnit de această puternică emoţie trece şi-n următoarele camere, cu o căutătură rătăcită de parcă ar căuta-o pretutindeni pe Lady Dedlock.

Dar ea nu mai apare nicăieri. Îi vede camerele, lăsate la urmă, ca fiind cele mai elegante, şi se uită afară pe ferestrele prin care şi ea, nu de mult timp, îşi aruncase privirea asupra priveliştii mohorâte care-o plictisea de moarte. Toate lucrurile au un sfârşit, chiar şi casele pe care oamenii îşi dau o nesfârşită trudă să le vadă şi ostenesc înainte chiar de a fi început să le cerceteze. A ajuns şi el la capătul vizitei şi Roza, frumoasa săteancă plină de sănătate, la capătul descrierii sale care se termină totdeauna astfel:

— Terasa de jos este tare admirată. I se spune, după o veche poveste a familiei, Drumul Stafiei.

— Ei, nu mai spune! face domnul Guppy curios la culme; cum e povestea, domnişoară? E ceva în legătură cu portretul?

— Te rog, spune-ne povestea, cere Watt, pe jumătate în şoaptă.

— N-o ştiu, domnule. Roza e grozav de fâstâcită.

— Nu se povesteşte vizitatorilor; aproape că e uitată, intervine îngrijitoarea, înaintând câţiva paşi. Nu-i decât o legendă de familie.

— Vă rog, doamnă, să iertaţi că întreb iarăşi dacă are vreo legătură cu portretul, vorbi domnul Guppy, pentru că, vă asigur, cu cât mă gândesc mai mult la portret, cu atât îl ştiu mai bine, fără să ştiu cum de-l ştiu!

— Povestea n-are nici o legătură cu portretul, îl asigură îngrijitoarea.

Domnul Guppy îi mulţumeşte pentru informaţie şi îi mulţumeşte, de-altminteri, pentru toate cele. Se retrage cu prietenul său, pe o altă scară, călăuzit de tânărul grădinar şi, puţin mai târziu, se aude cum pleacă la drum cu trăsura. Dar, iată, s-a înserat. Doamna Rouncewell se poate încrede în discreţia celor doi tineri cum de-a ajuns terasa să capete numele acela înfiorător. Se aşază într-un fotoliu mare lângă fereastra aproape întunecată, şi le povesteşte:

— În zilele de ticăloşie, dragii mei, a domniei regelui Carol Întâiul, vreau să spun, bineînţeles, pe vremea ticăloşiilor rebelilor care s-au unit împotriva acelui rege minunat, Sir Morbury Dedlock era stăpân la Chesney Wold. C-ar fi fost vorba de vreo stafie în familie înainte de-acele timpuri, n-aş putea spune. La drept vorbind, lucrul îmi pare cu putinţă.

Doamna Rouncewell şi-a format o asemenea părere, fiindcă socoate ea că o familie cu astfel de vechime şi importanţă are drept la o stafie. Ea consideră stafia ca un privilegiu al claselor conducătoare, un titlu nobil la care oamenii de rând n-au chemare.

— Sir Morbury Dedlock, urmează doamna Rouncewell, era, n-am nevoie s-o spun, de partea preafericitului martir. Dar se crede că doamna lui, care n-avea nici o picătură de sânge nobil în vinele sale, era de partea rebelilor. Se zice că avea rude printre duşmanii regelui Carol; că ţinea legătura cu ei şi că le dădea informaţii. Când unii din nobilii din regiune, dintre cei ce erau de partea Maiestăţii Sale, se întruneau aici, se zice că doamna se afla totdeauna cu urechea mai aproape de uşa sălii lor de sfat decât puteau ei bănui. N-auzi, Watt, un zgomot ca de paşi ce trec pe terasă?

Roza se trage mai aproape de îngrijitoare.

— Aud ploaia ce cade pe pietre, răspunde tânărul, şi aud un ecou ciudat… parc-ar fi un ecou… ce seamănă c-un pas de şchiop.

Îngrijitoarea dă solemn din cap şi urmează:

— În parte din pricina dezbinării dintre ei şi-n parte din alte pricini, Sir Morbury şi doamna sa au dus casă rea. Ea era trufaşă din fire. Nu se potriveau unul cu altul nici ca vârstă, nici ca fire şi nici n-au avut copii care să-i apropie. După ce fratele ei preaiubit, tânăr gentilom, fu ucis în războaiele civile (de către o rudă apropiată a lui Sir Morbury), suferinţa doamnei fu atât de puternică, încât a prins a urî spiţa cu care se legase prin căsătorie. Când cei din neamul Dedlock erau gata s-o pornească de la Chesney Wold, ca să sară într-ajutorul regelui, se bănuieşte că ea nu numai o dată s-a furişat în grajduri în puterea nopţii şi a schilodit caii; şi zice povestea că odată, la un asemenea ceas, soţul ei a văzut-o strecurându-se jos pe scări şi a urmărit-o până în grajdul unde se afla calul său cel mai drag. Acolo a prins-o de braţ şi, din luptă, sau din cădere, sau din lovitura copitei calului înspăimântat, a fost schilodită din şold, şi din ceasul acela a prins a se ofili.

Îngrijitoarea a scăzut vocea până ce-a ajuns aproape ca o şoaptă.

— Fusese o doamnă frumoasă la înfăţişare şi nobilă la statură. Nu s-a plâns niciodată de ceea ce i se întâmplase; n-a scos o vorbă faţă de nimeni c-ar fi schilodită sau c-ar suferi, ci zi de zi încerca să meargă pe terasă, şi, ţinându-se de balustrada de piatră umbla în sus şi-n jos, în sus şi-n jos, în sus şi-n jos, pe soare şi pe nor, din ce în ce mai greu pe zi ce trecea. În sfârşit, într-o după-amiază, soţul ei (către care, din noaptea aceea nu se mai înduplecase să deschidă măcar gura), stând la fereastra cea mare dinspre sud, a văzut-o căzând pe caldarâm. S-a repezit jos s-o ridice, dar ea s-a împotrivit când el s-a aplecat asupră-i şi, aruncându-i o căutătură fixă şi rece, i-a spus: „Aici am să mor, unde am umblat şi aici am să umblu şi când oi fi în mormânt. Am să umblu aici până când mândria casei Domniei Tale va fi umilită. Şi când dezastrul şi ruşinea vor cădea asupra ei, atunci să-mi audă cei din neamul Dedlock pasul!“.

Watt căta către Roza. Roza, în întunericul din ce în ce mai adânc, căta în jos spre pământ pe cât de înspăimântată, pe atât de tulburată.

— Atunci şi acolo a murit. Şi din zilele acelea, urmează doamna Rouncewell, i s-a tras numele… Drumul Stafiei. Dacă pasul e numai un ecou, apoi e un ecou ce nu s-aude după ce se lasă întunericul, iar uneori nu s-aude o bună bucată de vreme. Dar se întoarce din vreme în vreme. Şi când se face de boală sau de moarte în familie, atunci nici vorbă că se aude.

— Şi când e de ruşine, bunică…, zise Watt.

— Ruşinea niciodată nu se abate la Chesney Wold, răspunde îngrijitoarea.

— Adevărat. Adevărat, face nepotul, ca şi cum şi-ar cere iertare.

— Asta-i povestea. De oriunde ar veni sunetul acela, e tare înfricoşător, urmează doamna Rouncewell, ridicându-se de pe scaun şi e de luat aminte că trebuie ascultat. Doamna noastră, care nu se teme de nimic, socoate că trebuie ascultat când se aude. Nu-l poţi împiedica. Watt, în spatele tău se află un orologiu înalt, din Franţa (pus acolo anume), care are o bătaie puternică atunci când merge şi care poate şi cânta. Te pricepi să umbli la asemenea lucruri?

— Destul de bine, cred, bunică.

— Fă-l să meargă.

Watt porneşte ornicul… şi încep bătăile şi muzica.

— Acuma vino aici! zice îngrijitoarea. Aici, copile, lângă perna de căpătâi a doamnei. Aşa! Nu sunt sigură dacă-i destul de întuneric, dar ascultă! Auzi mersul pe terasă, cu toată muzica şi bătaia ceasului şi celelalte?

— Sigur că-l aud.

— Aşa zice şi doamna noastră.

Capitolul VIII

Ascunzând o grămadă de păcate

De cum m-am îmbrăcat, înainte de a se face ziuă, mi s-a părut interesant să privesc pe fereastră afară, unde lumânările se oglindeau ca două faruri în ochiurile întunecate şi unde, dincolo de geamuri, totul era încă învăluit în umbrele confuze ale nopţii, şi s-aştept să văd ce se va ivi când se va lumina de ziuă. În timp ce priveliştea se dezvăluia treptat şi descoperea întinderile peste care hoinărise vântul în întuneric, ca amintirile mele peste trecut, îmi făcea plăcere să descopăr lucrurile necunoscute ce mă înconjuraseră în timpul somnului. La început, abia de se puteau desluşi din negură, iar deasupra lor cele din urmă stele mai licăreau încă. După ce s-a scurs acel răstimp palid, tabloul a prins a creşte şi s-a umplut atât de repede, încât la fiecare aruncătură de ochi aş fi putut găsi destule amănunte ca să privesc la ele cu ceasurile. Pe nesimţite, lumânările au ajuns să fie singurele lucruri nepotrivite cu dimineaţa; ungherele întunecate din cameră s-au topit şi ziua a strălucit plină de lumină asupra unui peisaj vesel şi limpede, în care biserica vechii mănăstiri, cu turnul ei masiv, arunca în cadru o umbră prelungită, mai delicată decât s-ar fi potrivit cu caracteru-i dur şi auster. Dar ceea ce îţi pare aspru la început (cred că atâta lucru am învăţat) adeseori îţi aduce în suflet linişte şi mângâiere.

Fiecare colţişor de casă era ţinut în asemenea rânduială şi toată lumea era atât de binevoitoare cu mine, încât n-am avut nici o bătaie de cap cu cele două legături de chei, dar cu grija de-a ţine minte ce se afla în toate sertarele şi dulapurile din fiecare cămăruţă, de a ţine răbojul marmeladelor, al murăturilor şi al dulceţurilor, al sticlelor, al paharelor şi al porţelanurilor şi al tare multor altor lucruri; cu truda mea de a fi în toate ordonată şi tipicară ca o bătrână, am fost atât de prinsă de treburi, încât nu mi-a venit a crede că se făcuse timpul prânzişorului, când am auzit că bate clopotul de masă. Am dat fuga totuşi şi am făcut ceaiul, căci îmi fusese dată în sarcină şi pregătirea ceaiului şi, apoi, deoarece cu toţii erau oarecum în întârziere şi nimeni nu coborâse încă, am gândit să arunc o privire şi prin grădină ca să aflu câte ceva şi despre ea. Am găsit că e un loc de-a dreptul încântător; în faţă frumoasa alee centrală şi drumul pe care sosiserăm noi şi unde, fiindcă veni vorba, roţile ne hurducaseră pe pietre atât de îngrozitor, încât l-am rugat pe grădinar să-l netezească; în spate, grădina de flori, cu draga mea la fereastră sus, deschizând-o ca să-mi zâmbească, de parcă ar fi vrut să mă sărute de-acolo, de departe. În dosul grădinii de flori se afla grădina de zarzavaturi şi apoi un ocol pentru cai şi o curticică plăcută, cu şurile de nutreţ, şi apoi o ogradă foarte drăguţă. Cât despre casă, cu acoperişul în trei vârfuri, cu ferestrele în felurite forme, unele atât de mari, altele aşa de mici, dar toate atât de frumoase; cu grilajul în partea dinspre sud pentru trandafiri şi caprifoi şi cu înfăţişarea-i plăcută şi primitoare; casa, aşa cum a spus Ada, când a ieşit să mă întâmpine braţ la braţ cu stăpânul locului, era demnă de vărul ei John; mare cutezanţă să zică aşa ceva, cu toate că el a ciupit-o doar de obrăjor pentru asta.

Domnul Skimpole se dovedi tot atât de plăcut la micul dejun pe cât fusese şi c-o seară înainte. Pe masă era miere şi asta l-a făcut să ţină o disertaţie despre albine. N-avea obiecţiuni de făcut în privinţa mierii, zicea el (şi îmi vine a crede că n-avea fiindcă părea că-i place), dar protesta faţă de aroganţa înfumurată a albinelor. Nu vedea deloc de ce harnica albină trebuia să-i fie dată de model; în definitiv albinei îi place să facă miere, altfel n-ar face-o… de altfel nimenea nu-i cere. Nu era nevoie ca albina să-şi facă un titlu de merit din poftele sale. Dacă fiecare cofetar ar merge bâzâind prin lume, trântind şi bufnind împotriva a tot ce-i iese în cale şi pretinzând cu nasul pe sus către fiecare să ia aminte că el se duce la muncă şi să nu fie stingherit, lumea ar deveni un loc de-a dreptul nesuferit. Pe de altă parte, e ridicol să fii scos cu fum de pucioasă din casa ta, din averea ta, de îndată ce ţi-ai făcut-o. Ce părere ţi-ai face despre un industriaş din Manchester, dacă n-ar fila bumbacul decât ca să se afle în treabă. După părerea lui intimă, trântorul e întruchiparea unei idei mai plăcute şi mai înţelepte. Trântorul spune în chip firesc: „Să-mi fie cu iertăciune, dar zău, nu pot să slugăresc în atelier! Mă găsesc într-o lume în care sunt atâtea de văzut şi am aşa de puţin timp ca să le văd, încât trebuie să-mi iau libertatea de a mă uita în dreapta şi-n stânga, cercetând lumea, şi de a cere să fiu aprovizionat de cineva care n-are poftă să cerceteze lumea“. Asta socotea domnul Skimpole că trebuie să fie filozofia trântorului şi o socotea el drept o filozofie înţeleaptă, presupunând că trântorul e gata oricând să fie în termeni buni cu albina; că, după câte se ştie, el ar fi un tovarăş lesne de înţeles, dacă creatura asta încrezută l-ar lăsa în voie şi n-ar fi atât de îngâmfată în privinţa mierii sale!

Îşi lăsa închipuirea să-i meargă cu cea mai mare uşurinţă asupra unor multe şi felurite subiecte, făcându-ne pe toţi să râdem, cu toate că părea că tot ce spune are o semnificaţie mai adâncă, mai serioasă, atât cât era el în stare s-o aibă. I-am lăsat pe toţi ascultându-l, iar eu am plecat să-mi văd de noile mele îndatoriri. O bună bucată de vreme am fost prinsă de treburi, dar la întoarcere, tocmai treceam prin coridor cu coşuleţul cu chei sub braţ, când domnul Jarndyce m-a chemat într-o odăiţă alături de camera sa de culcare, care-mi păru în parte o bibliotecă micuţă pentru cărţi şi manuscrise, iar în parte chiar un mic muzeu cu ghetele, încălţările şi cutiile lui de pălării.

— Stai jos, drăguţă, făcu domnul Jarndyce. Aici, trebuie să ştii că e Odaia Cârtitului. Când nu-mi sunt boii acasă, vin aici şi bombănesc.

— Trebuie că sunteţi aici foarte rar, domnule, am zis eu.

— O, nu mă cunoşti! îmi răspunse el. Când sunt tras pe sfoară, sau dezamăgit de ceva… şi vântul suflă din răsărit, mă adăpostesc aici. Odaia Cârtitului e încăperea cea mai bine folosită din casă. Nu-ţi dai seama încă nici pe jumătate de câte toane am. Drăguţă, cum tremuri!

Nu mă puteam stăpâni; am încercat din toate puterile, dar aflându-mă singură cu fiinţa aceea generoasă şi întâlnindu-i privirea binevoitoare, m-am simţit atât de fericită şi atât de respectată acolo şi cu inima plină ochi.

I-am sărutat mâna. Nu ştiu ce vorbe am rostit sau dacă măcar am deschis gura. El s-a tulburat şi a plecat repede către fereastră, aproape l-am crezut în stare să sară afară, dar s-a întors şi m-am liniştit, văzându-i în ochi ce se dusese să ascundă acolo. M-a mângâiat cu blândeţe pe cap şi eu m-am aşezat jos.

— Hai! Hai, făcu el. Gata. Puh! Nu fi copilă.

— N-are să se mai întâmple, domnule, i-am răspuns eu, dar la început e greu…

— Fleacuri! zise el, ba e uşor, e uşor. De ce nu? Aud de-o orfană, o fetiţă bună fără ocrotire, şi-mi intră mie în cap să-i fiu ocrotitor. Fata creşte şi îmi îndreptăţeşte bunele păreri mai mult decât era de aşteptat şi îi rămân tutore şi prieten. Ce-i aşa mare lucru? Aşa, aşa! Acum am lămurit nişte socoteli vechi şi am iarăşi în faţa mea chipul tău plăcut, încrezător şi demn de încredere.

Mi-am spus în sinea mea, „Esther, dragă, mă uimeşti! La asta, zău, nu ne-am aşteptat de la tine!“, şi a avut un efect atât de bun, încât mi-am împreunat braţele deasupra coşuleţului şi m-am liniştit de tot. Domnul Jarndyce, manifestându-şi pe chip mulţumirea, a început să discute cu mine în taină, de parcă aş fi avut obiceiul să stau la sfat cu el în fiecare dimineaţă, de când lumea. Aproape am simţit că-i aşa.

— Cu siguranţă, Esther, zise el, că nu înţelegi nimic din toată treaba asta cu procesul de la Curte?

Şi bineînţeles am dat din cap că nu.

— Nu ştiu cine o fi înţelegând, reluă el: juriştii au încurcat lucrurile în asemenea hal, încât temeiurile iniţiale ale procesului au dispărut de mult de pe faţa pământului. E vorba de un testament şi de drepturile ce decurg din testament… sau, mai bine zis a fost vorba, odinioară. Acum nu mai e vorba decât de cheltuieli de judecată. Întruna apărem, dispărem, depunem jurământ, interogăm, aducem dovezi şi contra-dovezi, argumentăm, punem peceţi şi facem întâmpinări şi referate şi rapoarte şi batem apa în piuă pe lângă Lordul Preşedinte cu toţi sateliţii lui, îndeplinind toate formele legale, şi ne-nvârtim într-o horă până ne seceră moartea; toate astea pentru cheltuielile de judecată. Ăsta-i temeiul cel de căpetenie. Restul, prin nişte procedee extraordinare, s-a mistuit.

— Dar, domnule am zis, ca să-şi revină în fire, pentru că începuse să se frece pe cap, a fost vorba de un testament?

— Hm, da, a fost vorba de un testament, pe vremea când toată povestea asta avea un preţ, răspunse el. Un oarecare Jarndyce, în ceasul cel rău, a făcut avere mare şi a întocmit un testament. Tot căutându-se cum trebuie administrate legatele prevăzute în testament, averea lăsată prin testament s-a irosit; legatarii din testament au ajuns într-o stare atât de mizeră, că dacă ar fi săvârşit o crimă enormă, n-ar fi fost pedeapsă mai potrivită decât să le fi lăsat banii aceia; iar testamentul însuşi a ajuns literă moartă. De când a început nenorocitul ăsta de proces orice lucru pe care toţi din proces, afară de unul singur, îl ştiu, i se notifică aceluia care nu-l ştie, ca să-l afle… de când a început nenorocitul ăsta de proces fiecare parte trebuie să aibă copii, copii peste copii, despre orice, hârtii care s-au adunat cu carul (şi chiar dacă nu le ai, aşa cum se întâmplă de obicei, fiindcă nimeni nu le doreşte, trebuie să plăteşti pentru ele) şi iarăşi începe hora aceea de cheltuieli şi taxe şi absurdităţi şi venalităţi, într-un iureş mai sălbatic decât cele mai fanteziste orgii ale vrăjitoarelor în Noaptea de Sabat. Jurisprudenţa te trimite la Lege; Legea te trimite înapoi iar la Jurisprudenţă; Legea găseşte cu cale că nu poate face cutare lucru; nici măcar nu-i în stare să-ţi spună că nu poate face nimic fără ca avocaţii lui A să sară şi să se ridice, fără ca avocaţii lui B să sară şi să se ridice şi ei, şi tot aşa înainte pentru tot alfabetul la rând, ca soldaţii. Aşa că anii trec şi vieţile se scurg şi totul merge înainte, începând cu statornicie iarăşi şi iarăşi de la început, fără să se mai termine vreodată. Şi nu putem ieşi din proces cu nici un chip, pentru că suntem parte în proces şi trebuie să rămânem aşa, fie că ne place ori ba. Dar nu face să-ţi baţi capul cu el. Când strămoşul meu, sărmanul Tom Jarndyce, a început să-şi bată capul cu procesul, atunci a început sfârşitul lui.

— Acel domn Jarndyce, a cărui poveste am auzit-o, domnule?

El a încuviinţat din cap.

— I-am fost moştenitor şi iată asta-i casa lui, Esther. Când am venit aici, era cu adevărat o casă a umbrelor. Îşi lăsase asupra ei semnele necazurilor pe care le îndurase.

— Cât de schimbată trebuie că e acum!

— Înainte de a fi locuit el aci, casa se chemase La Piscuri. El i-a dat numele de acum şi a trăit aici închis ca în temniţă; zi şi noapte, studiind cu de-amănuntul blestematele de teancuri de hârtii din proces şi nădăjduind dincolo de orice nădejde să-l descurce din noianul de înşelătorii şi să-l scoată la liman, între timp clădirea s-a dărăpănat, vântul a prins a sufla printre crăpăturile pereţilor, ploaia curgea prin acoperişul găurit, iar buruienile înecaseră cărarea ce ducea spre uşa putregăită. După ce am adunat aici, acasă, tot ceea ce rămăsese de la dânsul, mi-a părut că şi casa îşi zburase creierii, atât era de spartă şi de părăginită.

Se plimbă puţin de ici până colo, după ce spuse toate acestea ca pentru el, cutremurându-se de un fior, apoi se uită la mine, se lumină la faţă şi veni de se aşeză iarăşi cu mâinile în buzunare.

— Ţi-am spus eu, drăguţă, că asta-i Odaia Cârtitului. Unde rămăsesem?

I-am amintit de schimbările minunate pe care le făcuse în Casa Umbrelor.

— Casa Umbrelor: adevărat. Acolo, în cetatea Londrei, se află nişte imobile de-ale noastre, care astăzi seamănă mult cu ceea ce era pe atunci Casa Umbrelor; zic proprietăţi de-ale noastre, vrând să spun de-ale Procesului, de fapt ar trebui să spun că ele aparţin Cheltuielilor de Judecată; pentru că numai Cheltuielile de Judecată au unica putere din lume care mai poate scoate ceva din ruinele acelea şi care ştiu că nu mai sunt bune decât ca să-ţi întristeze privirile şi să-ţi amărască sufletul. E vorba de o stradă întreagă, plină de case în ruină, oarbe, cu toţi ochii zidiţi, fără de nici un geam, fără de nici un loc de fereastră, cu obloanele goale, fără tăblii, ieşite din ţâţâni şi căzute în bucăţi, cu gratiile de fier cojindu-se în straturi de rugină, cu hornurile prăbuşite, cu treptele de piatră de la fiecare uşă înverzite de neumblare (şi fiecare uşă fiind parcă Portalul Morţii); nişte adevărate cârje de infirm, în care se propteşte ruina şi care putrezesc şi ele la rândul lor. Deşi Casa Umbrelor nu figura în procesul Înaltei Curţi, stăpânul ei era totuşi, şi soarta casei a fost pecetluită cu acelaşi sigiliu. Aşa sunt, drăguţa mea, peceţile Marelui Sigiliu răspândite în toată Anglia… până şi copiii le ştiu!

— Cât e de schimbată casa! am zis eu iarăşi.

— Hm! Aşa e, răspunse el cu mult mai bucuros, şi văd că eşti înţeleaptă că mă tot întorci către partea frumoasă a lucrurilor. (Eu şi înţeleaptă!) De asemenea lucruri nu vorbesc niciodată şi nici nu mă gândesc la ele decât aici, în Odaia Cârtitului. Dacă crezi că se cuvine să le spui lui Rick şi Adei (uitându-se la mine cu gravitate), poţi s-o faci. O las la alegerea ta, Esther.

— Aş dori, domnule…

— Cred c-ar fi mai nimerit să-mi spui tutore, drăguţă.

Am simţit iarăşi că mi se taie răsuflarea; m-am dojenit în sinea mea: „Esther, ia vezi, ştii doar ce eşti“… Cu toate că se făcea a spune asta simplu, ca şi cum ar fi fost un capriciu şi nu expresia gândită a unor profunde afecţiuni. Dar am zgâlţâit uşor cheile de la cămări, ca să mă întorc la realitate şi, încrucişându-mi mâinile pe coşuleţ cu un aer încă şi mai hotărât, m-am uitat liniştit în ochii lui.

— Nădăjduiesc, tutore, am reluat eu, că nu veţi pune prea mult temei pe ceea ce sunt eu în stare. Aş dori să nu vă înşelaţi asupră-mi. Mă tem să nu aveţi o dezamăgire când veţi afla că nu sunt chiar pricepută… dar ăsta-i adevărul, zău, şi curând v-aţi da seama că-i aşa, de n-aş avea eu cinstea să v-o mărturisesc.

El nu păru deloc dezamăgit, ci dimpotrivă. Îmi spuse cu faţa luminată toată de-un zâmbet că mă cunoaşte foarte bine, nici vorbă, şi că pentru el sunt destul de pricepută, atât cât trebuie.

— Aş vrea s-ajung aşa, i-am zis, dar tare mă tem că n-am să pot, tutore.

— Eşti pricepută cât trebuie ca să fii micuţa şi buna gospodină pentru sufletele noastre de aici, drăguţă, mi-o-ntoarse el glumeţ; micuţa măicuţă din poeziile pentru copii (Nu vreau să spun pentru Skimpole):

„Micuţă măicuţă, încotro cu-aşa zor?“

„Ia, pânza de păianjeni de pe cer s-o cobor“.

— Şi-ai s-o ştergi aşa de bine de pe cerul nostru, după ce vei lua gospodăria pe mână, încât în una din zile va trebui să părăsim Odaia Cârtitului şi să-i batem uşa în cuie.

Aşa am început a fi chemată „Bătrâna, Bătrânica, Aţa-de-Păianjen, Madam Shipton, Măicuţa Hubbard, ori Doamna Durden“ şi încă atâtea alte nume de soiul ăsta, încât adevăratul meu nume s-a pierdut printre ele.

— Hai, totuşi, urmă domnul Jarndyce, să ne întoarcem la cârtelile noastre. Iată-l pe Rick, un tânăr ce promite mult. Ce facem cu el?

O, Doamne, Dumnezeule, ce idee să-mi ceară părerea într-asemenea privinţă!

— Iată-l, Esther, făcu domnul Jarndyce, vârându-şi în voie mâinile în buzunare şi întinzându-şi picioarele. Trebuie să aibă o meserie; trebuie să-şi aleagă ceva. Şi-or să fie o grămadă de peruci, presupun, să-şi dea cu părerea, dar trebuie să trecem şi prin asta.

— O grămadă de ce, tutore? am întrebat.

— De peruci, îmi răspunse. Altfel n-am cum să le spun. Rick e în tutela Curţii, draga mea. Aşa că „Kenge şi Carboy“ vor avea un cuvânt de spus în privinţa asta; apoi Maestrul Cutare… un soi de gropar caraghios, care într-o încăpere dosnică de pe strada Cancelariei, acolo unde se termină Curtea propriu-zisă, vâră în mormânt tot ceea ce e de preţ în proces… şi el are să aibă un cuvânt de spus; apărătorul lui, şi el are să aibă ceva de spus; apoi Preşedintele, şi el are să aibă un cuvânt de spus; sateliţii lui, şi ei au să aibă un cuvânt de spus; şi apoi cu toţii vor trebui să fie plătiţi din gros; toată treaba se va desfăşura pe scară întinsă, cu ceremonie, cu vorbărie, cu nemulţumiri, şi va fi costisitoare, iar eu, în general, la toată comedia asta îi spun Grămada de Peruci. Cum a ajuns asemenea pacoste pe capul omenirii şi pentru ale cui păcate cad tinerii ăştia, bieţii, în capcană, asta eu n-o ştiu, dar aşa e.

A început să se frece iarăşi pe cap şi să-mi dea a înţelege că simte cum suflă iarăşi vântul. Dar, fie că se freca pe cap, ori că mergea de ici până colo, sau că făcea şi una şi alta, faţa lui îşi recăpăta fără doar şi poate căutătura-i binevoitoare de-ndată ce se uita în direcţia mea, ca o dovadă încântătoare a bunătăţii lui faţă de mine şi atunci sigur că-şi recăpăta liniştea şi-şi băga mâinile în buzunare şi-şi întindea picioarele în voie.

— Poate c-ar fi cel mai bine, mai întâi şi-ntâi, am spus eu, să fie întrebat domnul Richard către ce-ar tinde el însuşi.

— Chiar aşa, răspunse el. Tocmai asta vreau şi eu! Ştii, gândeşte-te să vorbeşti cu el şi cu Ada, cu tactul şi-n felul tău liniştit, şi vedeţi cu toţii la ce concluzie ajungeţi. Fără doar şi poate că vom pătrunde în miezul problemei, datorită mijloacelor tale, drăguţă gospodină.

Eram de-a binelea înspăimântată gândindu-mă ce importanţă căpătam şi cât de multe lucruri mi se încredinţau. Nu asta voisem să spun; mă gândisem că el ar trebui să vorbească cu Richard. Dar, bineînţeles, n-am răspuns nimic altceva decât că îmi voi da toată silinţa, cu toate că mă temeam (am simţit într-adevăr că e nevoie să repet asta) că mă crede cu mult mai înţeleaptă decât eram. La care tutorele meu s-a pornit pe-un râs cum altul mai plăcut n-am auzit.

— Vino! zise el, ridicându-se şi împingând îndărăt scaunul. Cred că pentru o zi ajunge ce-am făcut aici în Odaia Cârtitului, încă un cuvânt de încheiere, Esther, draga mea: doreşti să-mi pui vreo întrebare?

Se uită la mine cu atâta grijă, încât şi eu m-am uitat la el cu căldură şi am fost sigură că l-am înţeles.

— În legătură cu mine?

— Da.

— Tutore, am răspuns, cutezând să-i prind mânile într-ale mele, care se răciseră dintr-odată mai tare decât aş fi vrut; nimic! Sunt încredinţată că dacă ar fi ceva ce trebuie să ştiu sau ce e de vreo trebuinţă să aflu, n-ar fi nevoie să cer să-mi spui. Ar trebui să am o inimă de piatră, dacă nu mi-aş pune toată încrederea şi nădejdea în dumneata. N-am nimic să-ţi cer, absolut nimic din toată lumea asta.

Îmi prinse mâna sub braţ şi am plecat s-o căutăm pe Ada. Din clipa aceea n-am mai avut faţă de el nici un fel de stânjenire, nici o sfială, dimpotrivă, m-am simţit foarte mulţumită că nu ştiu mai multe, chiar foarte fericită.

La început am avut la Casa Umbrelor o viaţă destul de grea; fiindcă a trebuit să întâlnim multă lume din vecinătate şi din alte părţi, care-l cunoşteau pe domnul Jarndyce. Adei şi mie ni se părea că era cunoscut de toţi cei ce doreau să întreprindă ceva cu banii altuia, nu cu ai lor. Într-o dimineaţă, aflându-ne în Odaia Cârtitului, unde începuserăm să-i rânduim scrisorile şi să răspundem în locul lui la câteva dintre ele, am rămas uluită când am văzut că scopul aproape al tuturor celor ce-i scriau era să se organizeze în Comitete ca să adune bani şi apoi să-i cheltuiască. Doamnele erau tot atât de stăruitoare ca şi domnii; de fapt, cred că erau pornite chiar mai ceva ca ei. Se repezeau să întemeieze Comitete cu o pasiune nemaipomenită şi colectau subscripţii cu o vehemenţă de nedescris. Părea că multe dintre ele îşi petreceau viaţa întreagă cu expedierea scrisorilor de subscripţii, la toate oficiile poştale, scrisori pentru câte un şiling, pentru câte-o jumătate de coroană, pentru câte o jumătate de liră sau pentru câte o pence. Cereau de toate. Îmbrăcăminte mai acătării, le trebuiau zdrenţe de in, cereau bani, cereau cărbuni, doreau supă, voiau procente, doreau autografe, cereau flanele, cereau de toate, fie că domnul Jarndyce avea sau nu avea. Scopurile lor erau tot atât de felurite ca şi cererile. Aveau să înalţe clădiri noi, să achite datoriile făcute pe clădirile vechi, să întemeieze într-o clădire pitorească (a cărei faţadă vestică era desenată în anexă) confreria Sfintelor Marii din Evul Mediu, să ofere o donaţie doamnei Jellyby, să comande un portret pictat al secretarului lor şi să-l dăruiască soacrei acestuia al cărei adânc devotament pentru el era ştiut şi răsştiut. În sfârşit, îmi vine a crede că erau în stare să născocească orice de la cinci sute de mii de broşuri, până la instituirea unei rente viagere şi de la un monument de marmură, până la un ceainic de argint. Îşi însuşeau o mulţime de titluri. Aci se dădeau drept Femeile Angliei, Fiicele Britaniei, Surorile Virtuţilor celor mai de căpetenie luate la rând, Femeile America, Doamnele cu sute de denumiri. Păreau tot timpul înfierbântate, umblând după voturi pentru alegeri. După mintea noastră puţintică şi după propriile lor spuse, păreau că tot timpul şi-l petrec votând cu zecile de mii de candidaţi fără ca vreunul dintre ei să reuşească. Ne apucau durerile de cap când ne gândeam ce viaţă febrilă trebuie să ducă.

Printre doamnele care se deosebeau grozav prin atâta mărinimie rapace (dacă mi-e îngăduit să folosesc asemenea expresie) se afla şi o anume doamnă Pardiggle, ce părea, socotind după numărul scrisorilor ei către domnul Jarndyce, să fie o corespondentă aproape tot atât de asiduă ca şi doamna Jellyby. Băgarăm de seamă că de câte ori doamna Pardiggle ajungea să fie subiect de conversaţie, vântul îşi schimba întotdeauna direcţia; şi asta invariabil îl deranja pe domnul Jarndyce, care evita să mai adauge vreun cuvânt, după ce apucase a zice că sunt două soiuri de filantropi: unii care fac puţin, dar cu un tărăboi grozav, ceilalţi care fac enorm de mult, dar fără nici un tărăboi. Eram din pricina asta tare curioasă s-o cunoaştem pe doamna Pardiggle, bănuind că face parte din categoria întâi, şi ne-am bucurat când într-o bună zi a venit în vizită cu cei cinci fecioraşi.

Era un soi de matroană impozantă, cu ochelari, cu nasul proeminent şi vocea puternică, dând impresia că are nevoie de un spaţiu foarte mare. Şi într-adevăr aşa era, deoarece cu fustele a răsturnat nişte scăunele ce erau destul de departe de ea. Cum nu eram decât eu şi Ada acasă, am primit-o tare sfioase, căci aveai impresia c-ar fi intrat înăuntru iarna ce-i învineţise şi pe micuţii Pardiggle care veneau în urma ei.

— Aceştia, domnişoarelor, prinse ea a zice cu multă emfază, după ce ne-am salutat, sunt cei cinci feciori ai mei. Trebuie să le fi văzut numele pe o listă de subscripţie tipărită (poate chiar pe mai multe) ce se află în mâinile stimatului nostru prieten, domnul Jarndyce. Egbert, cel mai mare (are doisprezece ani) e băiatul care şi-a trimis indienilor Tockahoopo banii de buzunar, în sumă de cinci şilingi şi trei pence. Oswald, cel de-al doilea (de zece ani jumate) e copilul ce a contribuit la Marea Donaţie Naţională pentru Făurari, cu doi şilingi şi nouă pence. Francis, al treilea (de nouă ani) cu un şiling şi şase pence şi jumătate, Felix, al patrulea (de şapte) cu opt pence pentru Văduvele la pensie, Alfred, cel mai mic (numai de cinci) s-a înrolat voluntar în Liga Copiilor Fericirii, cu legământ ca niciodată în viaţă să nu recurgă la tutun, sub nici o formă.

De când sunt nu mai văzusem asemenea copii nemulţumiţi. Nu doar c-ar fi fost sfrijiţi şi scofâlciţi, cu toate că bineînţeles erau şi aşa, dar de atâta nemulţumire aveau o căutătură de-a dreptul feroce. Când s-a rostit numele indienilor Tockahoopo, aş fi putut cu drept cuvânt presupune că Egbert e unul dintre cei mai fioroşi membri ai tribului aceluia, atât de sălbatică şi încruntată căutătură îmi aruncă. Chipul fiecăruia dintre copii, când se menţiona suma cu care contribuise, se întuneca, trădând mai cu seamă răzbunarea, dar chipul lui Egbert arăta de departe cel mai feroce. Trebuie totuşi să-l scot din cauză pe micul recrut al Ligii Copiilor Fericirii, care era indiferent şi încremenit în nefericire.

— După câte înţeleg, aţi fost în vizită la doamna Jellyby? ne întrebă doamna Pardiggle.

I-am confirmat: petrecusem o noapte acolo.

— Doamna Jellyby, urmă ea, vorbind tot cu acelaşi ton ostentativ, puternic şi aspru, încât vocea ei făcu asupra fanteziei mele impresia c-ar fi purtat şi ea ochelari, şi mă folosesc de împrejurare ca să menţionez că ochelarii îi şedeau cu atât mai rău doamnei Pardiggle cu cât ochii îi erau „de om strangulat“, cum spunea Ada, adică ieşiţi din orbite, doamna Jellyby este o binefacere pentru societate şi merită o mână de ajutor. Băieţii mei şi-au dat obolul pentru proiectul cu Africa. Egbert, cu un şiling şi şase pence, adică toţi banii adunaţi timp de nouă săptămâni; Oswald, cu un şiling şi o pence şi jumătate, tot aşa; ceilalţi, potrivit cu micile lor mijloace. Cu toate acestea nu sunt alături de doamna Jellyby în felul de a-şi trata tineretul din familie. Am băgat de seamă că tineretul din familia ei nu e lăsat să ia parte la obiectivele cărora li s-a dedicat. Poate că are dreptate, poate că nu are, dar pe drept, sau pe nedrept, eu nu mă port aşa cu copiii mei. Îi iau cu mine peste tot.

M-am încredinţat pe dată (la fel şi Ada) că vorbele acestea au smuls un urlet copilului celui mai mare, cel înrăit. L-a întors el mai apoi într-un căscat, dar a început ca un urlet.

— Merg cu mine la utrenie (foarte frumos făcută) la şase şi jumătate dimineaţa, tot anul, bineînţeles şi-n miezul iernii, urmă doamna Pardiggle repede, şi sunt alături de mine în timpul activităţilor mele zilnice, atât de frământate. Sunt o doamnă care instruieşte, o doamnă care vizitează bolnavii, care le citeşte la căpătâi, care împarte ajutoare, fac parte din Comitetul local al Fondului Rufăriei şi din multe alte Comitete generale, iar campania pe care o duc e pe-o scară foarte întinsă, cum nu-i a nimănui. Dar, pretutindeni, ei sunt însoţitorii mei şi prin aceasta învaţă să cunoască pe săraci şi dobândesc acea însuşire de a întreprinde acţiuni caritabile în general, pe scurt, gustul pentru acel soi de lucruri care mai târziu vor aduce servicii aproapelui şi satisfacţie lor. Tânăra mea familie nu-i uşuratică, îşi cheltuieşte banii în întregime pentru subscripţii, sub supravegherea mea; copiii mei au luat parte la mai multe întruniri publice şi au ascultat mai multe conferinţe, discursuri şi dezbateri decât li se întâmplă puţinor oameni maturi în general. Alfred (cel de cinci) care, după cum v-am arătat, din propria lui iniţiativă s-a înscris în Liga Copiilor Fericirii, a fost unul dintre puţinii copii ce-au dat dovadă de conştiinţă în împrejurarea aceea, după un discurs înflăcărat de două ceasuri al conferenţiarului serii.

Alfred s-a încruntat ameninţător la noi de parcă niciodată nu va putea sau nu va voi să ierte răul suferit în seara aceea.

— Trebuie să fi băgat de seamă, domnişoară Summerson, urmă doamna Pardiggle, în câteva dintre listele despre care am vorbit, şi care se află la stimatul nostru prieten, domnul Jarndyce, că şirul numelor copiilor familiei mele se încheie cu numele lui O. A. Pardiggle, F. R. S. o liră. E tatăl lor. Urmăm de obicei aceeaşi ordine. Eu deschid cea dintâi lista cu obolul meu, apoi tineretul familiei îşi înscrie contribuţiile potrivit cu vârsta şi cu mijloacele lor modeste şi, apoi, domnul Pardiggle încheie şirul. Domnul Pardiggle e fericit să contribuie cu o danie potrivită, sub directivele mele şi astfel treaba se face într-un fel ce nu e numai plăcut pentru noi, ci şi folositor altora, lucru de care sunt pe deplin încredinţată.

Să presupunem că domnul Pardiggle ar lua cina cu domnul Jellyby şi să presupunem că, după cină, domnul Jellyby ar simţi nevoia să-şi uşureze sufletul în faţa domnului Pardiggle; oare domnul Pardiggle i-ar face în schimb vreo destăinuire domnului Jellyby? M-am ruşinat foarte văzând că-mi trec prin cap asemenea lucruri, dar mi-au venit în minte şi pace bună!

— Sunteţi tare plăcut instalate aici! urmă doamna Pardiggle.

Am fost foarte bucuroasă de schimbarea subiectului şi, îndreptându-mă spre fereastră, am arătat frumoasa vedere ce ne stă în faţă şi asupra căreia ochelarii musafirului îmi părură că s-au oprit cu o ciudată nepăsare.

— Îl cunoaşteţi pe domnul Gusher? ne întrebă doamna Pardiggle.

Ne văzurăm silite să-i spunem că nu avusesem plăcerea să facem cunoştinţă cu domnul Gusher.

— Pierderea e de partea dumneavoastră, vă încredinţez, urmă doamna Pardiggle cu aerul ei impozant. E un orator foarte înflăcărat şi pasionat, plin de foc! De ar fi urcat acum pe un furgon pe pajiştea de-aici, care după cum e aşezată parcă-i făcută de la natură pentru întruniri publice, ar dezbate orice subiect i-aţi sugera, ceasuri de-a rândul! Ei, acum, dragele mele, adăugă doamna Pardiggle, întorcându-se spre scaunul ei şi răsturnând, parcă printr-o manevră invizibilă, o măsuţă rotundă ce se afla la o distanţă considerabilă cu coşuleţul meu de lucru pe ea, acum ştiţi cine sunt eu, nu-i aşa?

Era o întrebare ce ne pusese într-asemenea încurcătură, încât Ada s-a uitat la mine consternată cu desăvârşire. Cât despre conştiinţa-mi vinovată de cele ce gândisem, trebuie să se fi citit în culoarea vie a obrajilor mei.

— Vreau să spun că aţi descoperit, reîncepu doamna Pardiggle, care-i trăsătura de căpetenie a firii mele. Eu ştiu că e atât de proeminentă, încât îţi sare în ochi numaidecât. Mă las lesne descoperită, ştiu. Da, sunt cu totul de acord că sunt o femeie cu spirit practic şi activ. Îmi place să muncesc din greu; mă bucur când muncesc din greu. Activitatea îmi face bine. Sunt atât de deprinsă cu munca grea, atât de călită, că nu ştiu ce-i oboseala.

Am spus cu jumătate de glas că e într-adevăr uimitor şi foarte îmbucurător sau cam aşa ceva. La drept vorbind nu ştiam ce mai putea fi pe deasupra, dar asta din politeţe am spus-o.

— Nu înţeleg ce-i aceea să fii obosit; chiar de-aţi încerca, pe mine nu mă puteţi osteni! urmă doamna Pardiggle. Câteodată rămân şi eu uimită de câtă energie depun (şi care nu-nseamnă nimic pentru mine) şi la câte treburi (pe care le privesc ca şi cum n-ar fi nimic) am de făcut faţă. Îmi văd tânăra progenitură şi pe domnul Pardiggle istoviţi de tot numai cât asistă la munca mea, în vreme ce eu, vă spun drept, mă simt vioaie ca o ciocârlie!

Abia atunci, băiatul cel mai mare, întunecat la faţă, a aruncat o căutătură atât de răutăcioasă, mai afurisită decât oricare alta s-ar fi putut. L-am văzut încleştându-şi pumnul de la mâna dreaptă şi repezind o lovitură pe furiş în fundul şepcii pe care o ţinea sub braţul stâng.

— Asta mi-e de mare folos când îmi fac rondurile, continuă doamna Pardiggle. Dacă dau peste un ins care nu vrea s-asculte ce am de spus, atunci i-o torn de-a dreptul: „Pentru mine nu există osteneală, dragă amice, niciodată nu mă simt obosită şi am de gând s-o duc înainte până la capăt!“. Are un efect admirabil! Nădăjduiesc că mă veţi însoţi şi dumneata şi domnişoara Clare în rondurile pe care le fac chiar acum?

La început am încercat să scap, cerându-mi scuze pentru moment, pe motivul general că am treburi pe care nu se cuvine să le trec cu vederea. Dar cum împotrivirea mea a fost de prisos, am spus atunci mai în amănunt că nu sunt sigură de aptitudinile mele în asemenea privinţă. Că sunt nepricepută în meşteşugul de a înţelege spiritele unor oameni aflaţi în situaţii foarte diferite de a mea şi de a vorbi cu ei cum s-ar cuveni. Că nu am acea delicată cunoaştere a sufletului omenesc care e esenţială în asemenea activitate. Că am multe de învăţat eu însămi, înainte de a învăţa pe alţii şi că nu mă pot încrede numai în bunele mele intenţii. Din asemenea pricini cred că mai bine e să fiu pe cât se poate de utilă şi să fac orice cu bunăvoinţa de care sunt în stare pentru cei din imediata mea apropiere şi să încerc să las cercul acesta de îndatoriri să crească treptat şi de la sine. Toate cele de mai sus le-am spus cu sfiiciune, fiindcă doamna Pardiggle e mult mai în vârstă decât mine şi are mare experienţă şi pentru că e foarte milităroasă în felul ei de a fi.

— Te înşeli, domnişoară Summerson, făcu ea, dar poate că nu eşti în stare să înfrunţi munca grea cu toate emoţiile ei; şi de aici vine marea deosebire. Dacă ai poftă să vezi cum mă achit eu de îndatoririle mele, tocmai sunt pe punctul, cu tânăra mea progenitură, să trec pe la un cărămidar din vecinătate (o fire tare înrăită) şi m-aş bucura să te iau cu mine. Şi pe domnişoara Clare, dacă vrea să-mi facă favoarea asta.

Ada şi cu mine am schimbat o privire şi cum tot aveam să ieşim, am primit invitaţia. Când, după ce ne puseserăm bonetele pe cap, ne-am întors grăbite, am găsit tânăra progenitură lâncezind într-un colţ, iar pe doamna Pardiggle măsurând camera în lung şi-n lat şi răsturnând aproape toate obiectele mai uşoare ce se aflau în calea ei. Doamna Pardiggle a pus stăpânire pe Ada, iar eu le-am urmat cu progenitura.

Ada mi-a spus după aceea că doamna Pardiggle a vorbit tot drumul, până la cărămidar acasă, cu acelaşi ton ridicat (pe care de fapt l-am auzit fără să vreau), despre o pasionantă luptă pe care o duce de doi sau trei ani împotriva altei doamne, în scopul de a obţine ea şi nu cealaltă o pensie pentru candidatul respectiv. S-au făcut o grămadă de imprimate, de făgăduieli, de împuterniciri, de puneri la vot şi se pare că toată activitatea a adus o mare satisfacţie tuturor celor în cauză, afară de cei doi pensionari care încă n-ajunseră aleşi.

Îmi place tare mult să aud destăinuirile copiilor şi sunt fericită ori de câte ori mi se iveşte asemenea prilej, dar de data asta am avut parte de nişte necazuri tare nesuferite. De cum am ieşit din casă, Egbert mi-a cerut un şiling cu aerul unui mic pungaş, pe temeiul că banii lui de buzunar i-au fost „şterpeliţi“. Când i-am atras atenţia că-i o mare necuviinţă să rostească astfel de cuvinte (fiindcă el adăugase morocănos: „De ea!“) m-a pişcat, zicând: „Atunci, na! Iată cine-mi eşti! Dumitale nu ţi-ar place, cred? Pentru ce joacă atâta comedie pretinzând că-mi dă banii pe care mi-i ia înapoi? De ce zice că-s banii mei şi nu mă lasă să-i cheltuiesc niciodată?“. Întrebările lui disperate au încins şi spiritele lui Oswald şi Francis atât de tare, încât au început a mă ciupi cu toţii deodată şi cu teribil de multă pricepere, prinzând şi răsucind câte o bucăţică foarte mică de carne de pe braţele mele, încât cu greu mă puteam stăpâni să ţip. În acelaşi timp, Felix tropăia pe degetele mele de la picioare. Cât despre cel din Liga Fericirii, cel care, prin faptul că întreaga lui sumă îi era totdeauna dinainte blocată, găsindu-se de fapt constrâns să se abţină şi de la prăjituri nu numai de la tutun, aşa de tare s-a umplut de năduf şi de ciudă când am trecut prin faţa unei cofetării, încât m-am îngrozit când l-am văzut că se face roşu cum e gotca. N-am avut niciodată de pătimit atât de tare trupeşte şi sufleteşte, plimbându-mă cu cei mici, cât mi-a fost dat să îndur de la copiii aceia constrânşi atât de nefiresc, când mi-au făcut favoarea să-şi dea arama pe faţă.

M-am bucurat când am ajuns la casa cărămidarului, cu toate că acolo era un soi de adunătură de cocioabe nenorocite, într-un câmp de cărămizi cu nişte cocini de porci drept lângă ferestrele sparte, iar în faţa uşilor cu nişte grădiniţe mizerabile în care nu creştea nimic, adăpostind doar nişte băltoace stătute. Ici şi colo vedeai câte un ciubăr vechi, pentru a strânge apa de ploaie de pe acoperiş, care altfel se aduna cu noroiul într-o băltoacă ce părea ca o plăcintă mare de tină. Pe lângă uşi şi ferestre câţiva bărbaţi şi femei trândăveau sau dădeau târcoale jur-împrejur fără să ne ia altcum în seamă decât râzând de noi sau, când treceam prin faţa lor, zicând câte ceva despre coconetul care-ar trebui să-şi vadă de treburile sale şi nu să-şi bată capul şi să-şi murdărească încălţările venind să-şi vâre nasul în treburile altora.

Doamna Pardiggle, mergând în fruntea noastră, făcând mare paradă de fermitate morală, şi dând drumul la un potop de vorbe despre năravurile trândave ale oamenilor (cu toate că mă îndoiesc că şi cei mai perfecţi dintre noi ar fi putut fi ordonaţi în asemenea loc), ne-a îndrumat către o căsuţă, a cărei încăpere, când am intrat, aproape c-am umplut-o. În afară de noi se mai aflau în camera aceea umedă şi neprimitoare o femeie cu un ochi învineţit, alăptând lângă foc un biet copilaş ce suspina întruna, un bărbat mânjit tot de lut şi noroi, ce părea putred de păcate, trântit cât era de lung pe jos, şi trăgând din lulea, un tânăr voinic prinzând zgarda la un câine şi o fată obraznică, spălând nişte aşa-zise rufe într-o apă foarte murdară. Toţi şi-au ridicat ochii spre noi când am intrat, iar femeia păru că-şi întoarce faţa către foc, ca şi cum şi-ar fi ferit de privirile noastre ochiul învineţit; nici unul nu ne-a dat un bună ziua.

— Aşa, prieteni, începu doamna Pardiggle; dar vocea ei nu suna prieteneşte, după câte îmi părea; era prea oficială, prea categorică. Cum o duceţi cu toţii? Iată-mă iarăşi. V-am spus eu că nu mă dau bătută. Îmi place munca anevoioasă şi mă ţin de cuvânt.

— Mai e careva de-alde dumneavoastră, care să intre înăuntru, au ba? mormăi omul de pe podea care-şi sprijinea capul într-o mână când prinse a vorbi.

— Nu, amice, răspunse doamna Pardiggle, aşezându-se pe un scaun şi răsturnând altul. Suntem aici cu toţii.

— Fincă mă gândii că poate nu sunteţi destui, urmă omul cu luleaua între dinţi, uitându-se pe rând la noi.

Tânărul şi fata au pufnit amândoi în râs. Doi prieteni de-ai tânărului, care atraşi de venirea noastră se proptiseră în pragul uşii şi şedeau acolo cu mâinile în buzunare, au întărit cu hohotiri zgomotoase râsul acestora.

— Nu mă dau bătută, oameni buni, făcu doamna Pardiggle către aceştia din urmă. Îmi place munca grea şi o fac cu dragă inimă şi, cu cât e mai grea, cu atât îmi place mai mult.

— Atunci uşurează-i munca ei! mormăi omul de pe podea. Să fie gata şi răsgata. Dar vreau să se termine odată cu îndrăzneala asta luată în casă la mine. Vreau să termini o dată să mă îmboldeşti ca pe un bursuc. Acu’, după obicei, ai să începi să-ţi bagi nasu’ unde nu trebuie şi să pui întrebări. Da’ n-am să-ţi dau prilej s-arăţi ce eşti în stare. Am să te scutesc de necaz. Fii-mea care spală? Da’, spală! Ia te uită la apă! Miroase-o! Aşa ceva bem noi! Cum îţi place şi ce-ai zice dac-ar fi gin în loc? Casa nu mi-i murdară? Ba da, e murdară… e murdară din fire şi nesănătoasă de felu’ ei ş-am avut cinci plozi murdari şi nesănătoşi, dar au murit cu toţii de mici; cu atât mai bine pentru ei şi pe deasupra şi pentru noi. Vrei să ştii dacă mai am cărţulia pe care ai lăsat-o? Nu, n-am citit cărţulia pe care ai lăsat-o. Nimenea de aici nu ştie cum s-o citească şi dacă ar şti nu ni s-ar potrivi. Asemenea carte e pentru plozi şi eu nu-s plod. Dac-ai avea de gând să-mi laşi o păpuşă, nu i-aş da să sugă. Vrei să ştii cum m-am purtat? Hm! M-am îmbătat trei zile în şir. Şi m-aş fi îmbătat patru de-aş fi avut cu ce. Vrei să ştii dacă n-am de gând să mă duc la biserică niciodată? Nu, n-am de gând să mă duc niciodată la biserică. Chiar dac-aş avea de gând, nu m-ar aştepta nimenea acolo. Ţârcovnicul e prea de neam pe lângă mine. Vrei să ştii cum şi-a învineţit nevastă-mea ochiu’? Hm! Eu i l-am învineţit şi dacă zice că nu-i aşa, atunci minte!

Ca să spună cele de mai sus, şi-a scos luleaua din gură, apoi s-a întors pe partea cealaltă şi a fumat mai departe. Doamna Pardiggle, care îl privise tot timpul prin ochelari cu un calm forţat, calculat, sunt convinsă, ca să-i aţâţe împotrivirea, a scos o carte de rugăciuni, ca pe-o cravaşă de poliţai, şi a pus întreaga familie la oprelişte. Oprelişte religioasă vreau să spun, bineînţeles, dar a făcut-o în adevăr ca şi cum ar fi fost un inexorabil poliţai de moravuri, ducându-i pe toţi la poliţie.

Ada şi cu mine eram tare stânjenite. Ne simţeam amândouă nişte intruse, nelalocul nostru. Şi amândouă gândeam că doamna Pardiggle ar fi reuşit infinit mai bine dacă n-ar fi practicat un sistem atât de mecanic de a hotărî soarta oamenilor. Copiii s-au îmbufnat şi au prins a privi în gol; familia cărămidarului nu ne mai da nici un pic de atenţie, afară de băiatul cel mare care asmuţea câinele să ne latre, ori de câte ori doamna Pardiggle ridica tonul. Amândouă ne-am simţit teribil de întristate la gândul că între noi şi oamenii aceia exista o barieră de fier ce nu putea fi înlăturată de prietena noastră cea nouă. De cine sau cum ar fi putut fi înlăturată nu ştiam, dar că exista asemenea barieră ştiam. Până şi cele ce citea şi spunea mi se păreau greşit alese pentru asemenea auditoriu, chiar de-ar fi fost împărtăşite cu modestie şi cu foarte mult tact. Cât despre cărţulia la care se referise omul de pe duşumea, am aflat mai târziu despre ce era vorba, iar domnul Jarndyce ne spuse că se îndoia dacă măcar Robinson Crusoe ar fi putut-o citi, cu toate că nu mai avea nici o carte pe insula lui pustie.

În aceste împrejurări ne-am simţit tare uşurate când doamna Pardiggle s-a sculat să plece. Omul de pe podea, întorcându-şi iarăşi capul jur-împrejur, zise morocănos:

— Vasăzică ai isprăvit; da?

— Pe azi da, amice, am terminat. Dar nu mă dau bătută. Am să vă vizitez iar, când vă vine rândul, îi răspunse doamna Pardiggle cu o voioşie plină de ostentaţie.

— Bine că măcar acuma pleci, adăugă el, încrucişându-şi braţele şi închizând ochii cu o înjurătură, pe urmă n-ai decât să faci ce pofteşti.

În consecinţă, doamna Pardiggle se ridică şi execută în camera strâmtă un mic vârtej din care până şi luleaua din gura omului fu cât pe ce să scape. Apucând cu fiecare mână pe câte unul dintre puştii ei, şi spunându-le celorlalţi s-o urmeze îndeaproape, se îndreptă spre altă cocioabă, exprimându-şi speranţa că atât cărămidarul, cât şi întreaga-i familie vor fi mai buni data viitoare când îi va vizita. Nădăjduiesc să nu mi se ia în nume de rău dacă spun că prin asta ca şi prin toate celelalte voia să arate că nu face concesii dând de pomană cu toptanul şi pe scară întinsă.

Şi-a închipuit că avem să ne ducem după ea, dar, de îndată ce camera s-a golit, ne-am apropiat de femeia ce şedea lângă foc, ca s-o întrebăm de era copilul bolnav.

Ea l-a privit doar cum îi zăcea în poală. Băgaserăm de seamă dinainte că de câte ori se uita la el îşi acoperea cu mâna ochiul cu vânătaia, ca şi cum ar fi dorit să-l ferească pe sărmanul copilaş de orice asociaţie cu scandalul, brutalitatea sau bătaia.

Ada, a cărei inimă bună se înduioşase de înfăţişarea copilaşului, s-a aplecat să-i mângâie obrăjorii. Dar când făcu asta am văzut ce se întâmplă şi am tras-o îndărăt. Copilul murea.

— O! Esther! strigă Ada prăbuşindu-se în genunchi lângă el. Ia priveşte aici! O Esther, draga mea, micuţul de el! Micuţul chinuit, tăcut şi aşa de drăgălaş! Vai ce rău îmi pare de el! Şi ce rău îmi pare de mamă. N-am văzut în viaţa mea o privelişte aşa de înduioşătoare! O, pruncuşorule, pruncuşorule!

Atâta milă, atâta duioşie ca acelea cu care s-a aplecat Ada spre pământ, plângând, şi cu care şi-a pus mâna peste cea a femeii, ar fi putut înmuia inima oricărei mame. Femeia la început s-a uitat lung la ea, plină de uimire, şi apoi a izbucnit în lacrimi.

Am luat numaidecât uşoara povară de pe genunchii ei, am făcut tot ce-am putut ca să-i orânduiesc copilaşului loc de odihnă cât mai blând şi mai bun, l-am aşezat pe un raft şi i-am acoperit chipul chiar cu batista mea. Am încercat s-o mângâiem pe nenorocita mamă şi i-am şoptit ceea ce a zis Mântuitorul nostru despre copii. N-a răspuns nici un cuvânt, ci s-a apucat să plângă, să plângă tare de tot.

Când m-am întors, am văzut că tânărul scosese câinele afară şi şedea rezemat de uşă uitându-se la noi; n-avea lacrimi în ochi, dar privirea-i era blândă. Şi fata era tăcută; şedea într-un colţ şi privea în pământ. Omul se ridicase. Îşi fuma luleaua cu un aer încă de sfidare, dar era tăcut.

O femeie urâtă, tare sărăcăcios îmbrăcată, a dat buzna înăuntru, pe când mă uitam la ei şi, venind de-a dreptul la mamă, a strigat: „Jenny, Jenny!“. Mama, astfel chemată, s-a sculat şi a căzut de gâtul femeii.

Şi cealaltă femeie avea pe faţă şi pe mâini vânătăi din bătaie. N-avea nici un soi de har decât cel al compătimirii, dar când a început s-o mângâie pe sărmana femeie şi lacrimile au prins să-i curgă din ochi, nu mai avea nevoie de nici o altă frumuseţe. Am zis s-o mângâie, dar de fapt nu rostea alte vorbe decât „Jenny! Jenny!“. Mângâierea era în tonul cu care rostea vorbele de mai sus.

Părea nespus de înduioşător să vezi cele două femei necioplite, jerpelite şi abătute, să le vezi atât de unite; să-ţi dai seama ce putea fi una pentru cealaltă, să înţelegi ce simţea una pentru cealaltă, cum îşi uşurau una alteia sufletele de încercările grele ale vieţilor lor. Cred că părţile bune ale unor asemenea oameni ne sunt cu totul străine nouă. Ceea ce săracul înseamnă pentru sărac nu se prea ştie decât de ei şi de Dumnezeu.

Am socotit că-i mai bine să ne retragem şi am plecat fără să-i mai tulburăm. Ne-am furişat pe tăcute, fără să ne fi băgat în seamă nimeni afară de cărămidar. Se sprijinea de perete, drept lângă uşă, şi văzând că aproape nu aveam loc de el pe unde să trecem, a ieşit înaintea noastră. Păru că vrea să ascundă că ieşise pentru noi, dar am priceput că de asta o făcuse şi i-am mulţumit. Nu ne-a răspuns în nici un fel.

Ada era atât de mâhnită tot drumul spre casă şi Richard, pe care îl găsirăm acasă, fu atât de deznădăjduit s-o vadă plângând (cu toate că mi-a spus, când ea nu era de faţă, cât de frumoasă era şi aşa) încât am pus la cale să ne reîntoarcem seara cu câteva lucruşoare pentru mângâierea acelor nevinovaţi şi astfel să repetăm vizita la locuinţa cărămidarului. Domnului Jarndyce i-am spus cât am putut mai puţin şi totuşi vântul şi-a schimbat direcţia pe loc.

Richard ne-a însoţit seara la locul unde fuseserăm dimineaţa. În drum a trebuit să trecem prin faţa unei cârciumi zgomotoase, la uşa căreia o ceată de oameni se înghesuiau. Printre ei, şi cel mai gălăgios într-o ceartă oarecare, era tocmai tatăl copilaşului. Puţin mai încolo am trecut prin faţa tânărului cu câinele, într-o tovărăşie de aceeaşi teapă. Sora şedea de vorbă şi râdea cu alte câteva femei la colţul din capătul şirului de cocioabe, dar păru ruşinată şi se întoarse într-o parte când trecurăm pe lângă ea.

Ne-am lăsat însoţitorul nu departe de locuinţa cărămidarului şi ne-am dus numai noi două. Când am ajuns la uşă am dat peste femeia care adusese cu ea atâta mângâiere. Stătea şi privea îngrijorată afară.

— Dumneavoastră sunteţi, domnişoarelor, da? zise ea pe şoptite. Îl pândesc pe stăpânul meu. Stau cu sufletul la gură. Dacă ar fi să mă prindă că nu sunt acasă, aproape că m-ar ucide.

— Vrei să spui soţul dumitale? am întrebat-o eu.

— Da, domnişoară, stăpânul meu. Jenny a adormit aşa sleită de puteri cum e. Aste şapte zile şi nopţi din urmă aproape că n-a lăsat copilul din braţe, sărăcuţul, decât când puteam eu să i-l iau pentru o clipă sau două.

După ce ne-a poftit înăuntru, a intrat şi ea încetişor şi a pus ce adusesem lângă patul mizerabil pe care dormea mama copilaşului. Nu-şi dăduse nimeni osteneală să cureţe camera, părea că-i din fire aproape cu neputinţă să fie curată; dar micuţa întruchipare de ceară din care se desprindea atât de mare solemnitate fusese din nou aşezată, spălată şi învelită cu grijă în câteva bucăţi de pânză albă, iar un bucheţel de flori fusese aşezat atât de uşurel, atât de drăgăstos, de aceleaşi mâini aspre şi sacre.

— Să te răsplătească Cel de Sus! i-am spus noi. Eşti suflet bun.

— Eu, domnişoarelor? întrebă ea uimită. Încet… s-st!… Jenny, Jenny!

Mama copilaşului gemuse prin somn şi se mişcase. Dar sunetul vocii cunoscute păru c-o linişteşte iarăşi. Din nou o fură somnul.

Când am ridicat batista mea ca să privesc la micuţul adormit de sub ea, mi-a părut că văd lucind un nimb în jurul copilului, prin părul revărsat al Adei, care de milă îşi plecase capul; şi nici o clipă nu m-am gândit în al cui sân zbuciumat va trece batista după ce a acoperit pieptul acela nemişcat, intrat în liniştea de veci! Nu m-am gândit decât că poate îngerul păzitor al copilului nu va uita de femeia care a lăsat iarăşi batista pe chipul micuţului, cu o mână atât de miloasă, şi că poate are s-o aibă în pază după ce ne-am luat rămas bun şi am lăsat-o în uşă, când furişând priviri şi trăgând cu urechea, îngrozită de ceea ce are să i se întâmple, când murmurând cu glasul ei mângâietor: „Jenny, Jenny“.

Capitolul IX

Semne şi mărturii

Nu ştiu cum se face de-mi pare că scriu mereu despre mine. Tot timpul îmi pun în minte să scriu despre alţii şi încerc să mă gândesc la mine cât mai puţin cu putinţă şi, bineînţeles, când văd că devin iarăşi subiect mă înfurii şi-mi spun: „Ei, obrăznicătură, ia mai termină!“, dar nu slujeşte la nimic. Nădăjduiesc că cine are să citească ceea ce am scris are să înţeleagă că dacă paginile de faţă cuprind o sumă de lucruri despre mine, e de presupus că nu se putea să fie decât aşa, pentru că într-adevăr am nevoie de ele în anume scop şi nu le puteam înlătura.

Draga mea şi cu mine citeam împreună, lucram şi roboteam, cântam la pian şi găseam atâtea de făcut ca să ne umplem timpul, încât zilele de iarnă au zburat pe lângă noi ca nişte păsări cu aripi luminoase. De obicei după-amiaza şi totdeauna seara, Richard ne întovărăşea. Cu toate că e unul dintre oamenii ce nu-şi găsesc astâmpăr, cu siguranţă că-i plăcea foarte mult să ne ţină tovărăşie.

De fapt o iubea foarte, foarte mult pe Ada. Asta vreau să spun, şi mai bine o spuneam de la început. Nu mai văzusem până atunci tineri îndrăgostiţi, dar i-am descoperit destul de repede. Dar asta n-o puteam spune, bineînţeles, şi nici nu puteam arăta că ştiu ceva în această privinţă. Dimpotrivă, îmi dădeam asemenea aere de mironosiţă şi mă deprinsesem să par atât de neştiutoare, încât uneori mă întrebam, pe când şedeam alături de ei, lucrând, dacă n-ajunsesem să fiu vicleană.

Dar nu era nimic de făcut. Eu nu puteam decât să tac şi am tăcut mâlc. Cât despre vorbă, şi ei tăceau mâlc. Dar felul nevinovat în care se bizuiau din ce în ce mai mult pe mine, cu cât se plăceau mai tare, era atât de fermecător, încât îmi venea foarte greu să nu arăt cât de mult îmi prinsese sufletul.

— Măicuţa noastră scumpă e-o măicuţă atât de grozavă, îmi spunea Richard, ieşindu-mi dimineaţa în cale în grădină cu râsul său plăcut şi poate cu o slabă urmă de îmbujorare în obraji, încât nu mai pot fără ea. Înainte de a-mi începe ziua furtunoasă, tocind cărţile şi mânuind instrumentele acelea, apoi galopând la deal şi la vale prin tot ţinutul în lung şi-n lat, ca un tâlhar de drumul mare, îmi face aşa de bine să vin la o plimbare liniştită cu prietena noastră de nădejde, încât iată-mă că am venit iarăşi!

— O ştii pe doamna Durden, draga mea? întreba Ada seara, cu capul pe umărul meu, lumina focului lucindu-i în ochii îngânduraţi; nu vreau să vorbim când venim aici, sus. Doar să stau o bucată de vreme, să mă gândesc, chipul tău drag să-mi ţină de urât; s-aud vântul şi să-mi aduc aminte de bieţii marinari de pe mare…

Ah! Se vede că Richard avea să fie marinar. Vorbisem despre asta foarte des şi fusese chiar vorba de satisfacerea unor porniri de-ale lui din copilărie pentru mare. Domnul Jarndyce scrisese unei rubedenii, mare nobil, Sir Leicester Dedlock, să-i dea o mână de ajutor lui Richard, aşa în general, şi Sir Leicester răspunsese în chip graţios că „aş fi fericit să pot sprijini planurile tânărului, dacă s-ar vădi că-mi stă în putere, ceea ce nu e nicidecum probabil; Doamna mea îi trimite salutări tânărului (cu care îşi aminteşte perfect că e înrudită într-un grad îndepărtat) şi e încredinţată că el îşi va face totdeauna datoria, în orice profesie onorabilă, căreia i s-ar putea devota“.

— După câte înţeleg e foarte limpede, îmi spuse atunci Richard, că va trebui să-mi croiesc singur drumul în viaţă. Nu-i nimic! O lume întreagă a trebuit s-o facă înaintea mea şi a făcut-o. O, dac-aş fi comandant pe-un vas de corsar, să pot să-l răpesc pe preşedinte şi să-l ţin închis până va pronunţa sentinţa în procesul nostru. Are să vadă el cum slăbeşte, dacă nu-i dă zor!

Plin de optimism, speranţă şi veselie care nu păleau niciodată, Richard vădea în caracter o nesocotinţă ce mă punea de tot pe gânduri… mai întâi pentru că o confunda într-un chip foarte ciudat cu prevederea. O amesteca în toate socotelile lui băneşti, într-un fel unic, pe care nu cred că l-aş putea mai bine explica, decât întorcându-ne pentru o clipă la împrumutul acordat de noi domnului Skimpole.

Domnul Jarndyce aflase totalul sumei împrumutate, fie chiar de la domnul Skimpole sau de la Coavinses şi îmi înmânase banii, spunându-mi să reţin partea ce mi se cuvenea mie şi să-i dau restul lui Richard. Numărul micilor cheltuieli nesocotite pe care Richard le justifica din redobândirea celor zece lire ale sale şi numărul explicaţiilor pe care mi le oferea ca şi cum ar fi economisit sau ar fi fructificat suma aceea, dacă le-aş aduna, ar da un rezultat uluitor într-o simplă operaţie de adunare.

— Măicuţa mea dragă şi plină de chibzuinţă, de ce nu? îmi spuse într-o zi când a vrut, fără să se gândească nici un pic, să dăruiască cinci lire cărămidarului. Doar am scos zece lire din afacerea Coavinses.

— Cum asta? am întrebat eu.

— Ei! Am dat zece lire şi eram foarte bucuros că le-am dat, şi nici nu mă aşteptam să le mai văd. Poţi să zici că nu-i aşa?

— Nu pot, am răspuns eu.

— Foarte bine! Aşadar am intrat în posesia a zece lire…

— Aceleaşi zece lire, am sugerat eu.

— Asta n-are nimic de-a face cu ele! răspunse Richard. Am câştigat zece lire pe care nu mă mai aşteptam să le am. Prin urmare pot să-mi permit să le cheltuiesc fără să le mai ţin socoteala.

Tot în acelaşi fel, când a fost convins să nu sacrifice cele cinci lire, încredinţându-se că nu-i de nici un folos, a transferat suma la partida credit.

— Ia să vedem! începu el a spune: Am economisit cinci lire în afacerea cu cărămidarul, aşa că dacă mă aleg cu o hurducătură bună cu diligenţă până la Londra şi înapoi şi mă costă patru lire, înseamnă că voi fi economisit una. Şi nu-i oare straşnic lucru să economiseşti o liră? Ascultă la mine: un ban economisit e un ban câştigat!

Cred că Richard avea o fire atât de deschisă şi de generoasă fără de care mai mult nici că se putea. Era inimos şi brav şi cu tot neastâmpărul lui neînfrânat era atât de drăguţ, încât în câteva săptămâni l-am socotit ca pe un frate. Blândeţea-i era din fire şi şi-ar fi manifestat-o din plin chiar fără înrâurirea Adei, dar prin ea ajunse să fie unul dintre cei mai plăcuţi prieteni, totdeauna gata să ia parte la orice, şi totdeauna atât de fericit, de inimos şi atât de vesel. Sunt sigură că, stând cu ei, umblând cu ei, vorbind cu ei, văzându-i cum de la zi la zi se îndrăgosteau mai tare unul de celălalt, fără să scoată un cuvânt şi fiecare dintre ei gândind în sinea lui că dragostea asta era taina cea mai mare, poate încă nebănuită nici măcar de celălalt… da sunt sigură că eram tot atât de încântată ca şi ei şi tot atât de fericită de seducătorul lor vis.

Cam aşa mergeau lucrurile, când într-o dimineaţă, la micul dejun, domnul Jarndyce primi o scrisoare şi, privind la adresa expeditorului, rosti: „De la Boythorn? Ia te uită!“ şi o deschise şi o citi cu vădită plăcere, spunându-ne în paranteză, când ajunsese cam pe la mijlocul scrisorii, că Boythorn „avea să vină“ să ne vadă. Da, dar cine e Boythorn? ne-am întrebat cu toţii. Şi cred că toţi ne-am întrebat de asemenea, cât despre mine, sigur că m-am întrebat, dacă Boythorn n-are să aibă nici un soi de amestec în cele ce aveau să urmeze de-aci înainte?

— Am fost împreună cu băiatul ăsta la şcoală; cu Lawrence Boythorn, ne lămuri domnul Jarndyce, ciocănind scrisoarea cu degetul şi punând-o pe masă; or fi mai bine de patruzeci şi cinci de ani de atunci. Pe vremea aceea era cel mai neastâmpărat băiat din lume, iar acum e omul cel mai neastâmpărat. Pe-atunci era cel mai gălăgios băiat din lume, iar acum e omul cel mai gălăgios. Era pe-atunci cel mai inimos şi cel mai hotărât băiat din lume, iar acuma e omul cel mai inimos şi cel mai hotărât. E un tip colosal.

— Ca talie, domnule? întrebă Richard.

— Destul de mare, Rick, şi în această privinţă, răspunse domnul Jarndyce, fiind cam cu zece ani mai mare ca mine şi cu vreo zece centimetri mai înalt, cu capul aruncat pe spate ca un bătrân soldat, cu pieptul vânjos şi pătrat, cu mâinile ca ale unui fierar spălat şi cu nişte plămâni!… Plămâni ca ai lui nici că mai sunt! Când vorbeşte, sau râde, sau sforăie, se cutremură casa din temelie.

Pe când domnul Jarndyce evoca bucuros chipul prietenului său Boythorn, noi am putut băga de seamă, ca un bun augur, că nu era nici urmă de schimbare de vânt.

— Dar despre ce-i înăuntrul omului, de inima caldă, de firea pătimaşă, de sângele lui clocotitor, Rick, şi Ada şi tu, micuţa noastră Albină, despre asta vreau să vă vorbesc, căci cu toţii trebuie să ştiţi cum ne e musafirul, urmă dânsul. Cuvintele lui sunt la fel de răsunătoare ca vocea. Se află numai în extreme: fără întrerupere la gradul superlativ. Când osândeşte e feroce. Ai putea să-ţi închipui că e un căpcăun după cele ce spune; şi cred că pentru unii oameni trece drept un căpcăun. Iată! Nu vă mai spun nimic de el dinainte. Să nu vă prindă mirarea dacă-l veţi vedea că mă ia sub protecţie; pentru că încă n-a uitat că la şcoală eram mai mic ca el şi prietenia noastră a început când i-a scos doi dinţi (el zice şase) unuia dintre cei care mă persecutau, chiar înainte de a ne lua cafeaua cu lapte. Boythorn şi cu feciorul lui, adresându-mi-se mie, vor fi aici, draga mea, chiar astăzi după-amiază.

Am avut grijă ca toate măsurile necesare să fie luate pentru primirea domnului Boythorn şi i-am aşteptat sosirea cu îndreptăţită curiozitate. După-amiaza era pe sfârşite şi el, totuşi, nu se arăta. Sosi şi ceasul de cină şi el tot nu apăruse. Am împins cina cu un ceas mai târziu, şi şedeam în jurul căminului fără nici o altă lumină decât flăcările focului, când uşa de la intrare se izbi în lături şi vestibulul răsună de cuvintele de mai jos, rostite cu cea mai pasionată înfocare şi cu un glas de stentor:

— Ne-a îndreptat greşit, Jarndyce, un ticălos mai dezmăţat nu se poate; ne-a spus s-o cotim la dreapta în loc de stânga. Cel mai infect derbedeu de pe faţa pământului! Se vede că taică-său o fi fost o bestie în toată puterea cuvântului ca să aibă asemenea fecior. L-aş fi zdrobit pe mizerabilul acela fără nici un pic de remuşcare!

— A făcut-o anume? întrebă domnul Jarndyce.

— N-am nici cea mai mică îndoială că ticălosul dracului îşi petrece toată viaţa îndrumând călătorii în direcţii greşite! răspunse celălalt. Pe legea mea, uitându-mă la el mă gândisem eu că-i o javră greţoasă cum n-am mai văzut alta, când tocmai mi-a spus s-o iau la dreapta. Şi totuşi am stat cu individul acela faţă în faţă fără să-i crap capul!

— Fără să-i sară măselele din gură, vrei să zici? făcu domnul Jarndyce.

— Ha, ha, ha! râse domnul Lawrence Boythorn, de s-a cutremurat într-adevăr toată casa. Ce, încă tot n-ai uitat! Ha, ha, ha!… Şi-acela, alt derbedeu uns cu toate unsorile! Pe legea mea, mutra individului aceluia, când era puşti, părea întruchiparea neagră a perfidiei, a mişeliei şi a cruzimii, ce ar fi putut fi înălţată ca sperietoare pe-un câmp plin de canalii. De-ar fi să-l întâlnesc mâine pe stradă pe tiranul acela fără pereche l-aş doborî ca pe-un copac putred!

— De asta nu mă mai îndoiesc, zise domnul Jarndyce. Dar, nu vii sus?

— Pe legea mea, Jarndyce, îi răspunse musafirul, care păru că se uită la ceas, dacă erai însurat m-aş fi întors de la poartă şi aş fi pornit-o mai curând spre cele mai îndepărtate piscuri ale munţilor Himalaya, decât să mă înfăţişez la un ceas atât de nepotrivit.

— Nu chiar aşa de departe, cred, făcu domnul Jarndyce.

— Ba da! Pe viaţa mea, pe cinstea mea! strigă oaspetele. Nu m-aş face vinovat de asemenea obrăznicie îndrăzneaţă, silind pe stăpâna casei să mă aştepte atâta vreme, pentru nimic în lume. Mai curând să pier de infinite ori… de infinite ori, mai curând.

Cu vorbele astea au mers sus, apoi curând l-am auzit în camera lui, tunând: „Ha! Ha! Ha!“ şi apoi iarăşi: „Ha! Ha! Ha!“ până când şi cele mai îndepărtate unghere, părând că se molipsesc, au prins a hohoti tot atât de voios ca el şi ca şi noi când l-am auzit râzând.

În inima noastră s-a născut spontan o simpatie pentru el, căci în râsul şi în vocea-i puternică şi sănătoasă, în rotunjimea şi amploarea cu care rostea fiecare vorbă şi în furia grozavă a superlativelor, care păreau că pornesc ca nişte ghiulele oarbe, în toate se vădea un fond generos şi autentic. Dar nici nu ne aşteptasem să ni se confirme toate atât de bine prin înfăţişarea lui, când ne-a fost prezentat de domnul Jarndyce. Nu era numai un senior vârstnic, chipeş, drept şi vânjos aşa cum ne fusese descris nouă, cu capul sur şi masiv, cu o figură demnă şi calmă când tăcea, cu trupul ce s-ar fi putut îngreuna de n-ar fi fost într-o neîncetată mişcare fără de răgaz, cu bărbia ce i s-ar fi putut dubla de n-ar fi fost solicitată întruna să sublinieze cu vehemenţă vorbele, ajutându-le; dar pe lângă asta mai era şi un adevărat gentilom, în purtări, politicos şi cavaler, cu faţa-i luminată de un surâs plin de dulceaţă şi blândeţe, părând evident că n-are nimic de ascuns, ci dimpotrivă, arătând exact că este incapabil (cum spunea Richard) de ceva pe scară mijlocie, şi bombardând cu ghiulele oarbe, căci nu era el omul să poarte arme mici, încât n-am putut decât să-l privesc cu egală plăcere pe când cina, fie că vorbea râzând cu Ada ori cu mine, fie că era mânat de domnul Jarndyce într-o salvă de superlative, ori că îşi azvârlea capul în sus, ca un dulău, izbucnind într-un cutremurător „Ha, ha, ha!“.

— Ţi-ai adus pasărea cu dumneata, îmi închipui? întrebă domnul Jarndyce.

— Pe Dumnezeul meu, e cea mai uimitoare pasăre din Europa! răspunse celălalt. Este cea mai extraordinară creatură! N-aş da-o nici pentru zece mii de guinee. I-am lăsat o rentă viageră dacă îmi supravieţuieşte, să-i fie de ajutor după moartea mea. Ca înţelegere şi afecţiune e un adevărat fenomen. Tatăl său fusese înainte de ea una dintre cele mai uimitoare fiinţe înaripate de pe faţa pământului!

Subiectul acestor laude era un canar foarte mic, aşa de blând, încât fusese adus de slujitorul domnului Boythorn pe degetul său arătător şi, după ce făcu un zbor uşor în jurul camerei, veni să se aşeze pe capul stăpânului său. Să-l auzi pe domnul Boythorn exprimându-şi valvârtej sentimentele cele mai vijelioase şi mai pătimaşe faţă de făptura asta gingaşă şi mărunţică, cocoţată în tihnă pe frunte, iată, cred, o ilustrare perfectă a firii sale.

— Pe legea mea, Jarndyce, zise el ridicând uşurel o bucăţică de pâine pentru canar ca s-o ciugulească, dacă aş fi în locul tău, i-aş prinde de gât mâine dimineaţă pe toţi maeştrii de la Înalta Curte şi i-aş scutura până când le-ar curge toţi banii din buzunare şi până le-ar clămpăni ciolanele. Aş scoate-o la capăt cu fiecare, cu binele sau cu răul. Dacă vrei să mă împuterniceşti, sunt gata s-o fac, cu cea mai mare plăcere! (Tot timpul acesta canarul cel mic mânca din mâna lui.)

— Îţi mulţumesc Lawrence, dar procesul în clipa de faţă n-a atins încă un asemenea stadiu, răspunse domnul Jarndyce, râzând, şi n-ar putea avansa nici chiar aplicând procedura ta legală de a zgâlţâi şi Curtea şi Baroul.

— De când e lumea nu s-a mai văzut asemenea cazan al Satanei pe faţa pământului, cum e Curtea de Justiţie! exclamă domnul Boythorn. Nu-i nevoie decât de o mână pusă sub ea pe o zi de lucru, în plină şedinţă, ca toate procesele, regulamentele şi dosarele cu jurisprudenţele adunate la un loc, şi pe deasupra cu toţi funcţionarii din instituţie, mari şi mici, de sus şi până jos, de la Procurorul General până la Diavolul în persoană, tată şi fiu, să sară în aer şi să s-aleagă pulberea de ele cu cinci sute de mii de kilograme de praf de puşcă; doar aşa ceva ar aduce în fine o reformă!

Era cu neputinţă să te ţii de râs în faţa seriozităţii depline cu care propunea asemenea măsură energică în vederea reformei. Când am început a râde, el îşi zvârli capul pe spate şi prinse a se zgudui din pieptu-i lat, de păru iarăşi că tot ţinutul răsună de „ha, ha, ha“-ul lui! Dar râsu-i nu tulbură deloc păsărica ce se simţea într-o siguranţă desăvârşită; ţopăi pe masă, repezindu-şi capul când într-o parte, când în cealaltă, întorcându-şi pe neaşteptate ochii strălucitori către stăpânul ei, ca şi cum acesta n-ar fi fost decât tot o pasăre.

— Dar cum o mai duceţi, dumneata şi vecinul dumitale, în privinţa dreptului de trecere cu pricina? întrebă domnul Jarndyce. Nici dumneata nu eşti scutit de capcanele legii!

— Individul m-a dat în judecată pe mine pentru încălcarea proprietăţii sale şi eu l-am dat în judecată pe el pentru încălcarea proprietăţii mele, răspunse domnul Boythorn. Pe Dumnezeul meu, e tipul cel mai îngâmfat din câţi există. Moralmente e cu neputinţă să poarte numele de Sir Leicester. Ar trebui să-l cheme Sir Lucifer.

— Măgulitor pentru îndepărtata noastră rubedenie! zise tutorele meu râzând către Ada şi Richard.

— I-aş ruga pe domnişoara Clare şi pe domnul Carstone să mă ierte, reluă musafirul nostru, dar am fost încredinţat, după faţa senină a dumneaei şi după zâmbetul dumnealui, că nu-i nevoie de nici o precauţie şi că ei ţin pe îndepărtata lor rubedenie la cuvenita distanţă.

— Sau el ne ţine pe noi, insinuă Richard.

— Pe legea mea, exclamă domnul Boythorn, slobozind altă salvă de vorbe, individul ăsta, şi taică-său, şi bunicu-său, sunt cei mai îngâmfaţi idioţi, încăpăţânaţi, imbecili şi anchilozaţi din câţi au fost pe lume, născuţi prin cine ştie ce inexplicabilă greşeală a Naturii, altceva decât nişte bastoane! Toţi din familia asta sunt nişte înfumuraţi grozav de solemni şi nişte gogomani în toată regula. Dar n-are a face; n-are să-mi închidă el trecerea chiar de s-ar fi întruchipat într-însul cincizeci de baroneţi, care să trăiască într-o sută de Chesney Wold, unul într-altul, ca mingile de fildeş sculptate de chinezi. Individul, prin agentul, sau secretarul, sau altcineva, îmi scrie: Sir Leicester Dedlock, Baronet, salută pe domnul Lawrence Boythorn şi îi atrage atenţia asupra faptului că acea cărare verde ce trece pe lângă vechea casă parohială, în prezent proprietatea domnului Lawrence Boythorn, intră în dreptul de trecere a lui Sir Leicester, fiind de fapt parte integrantă din parcul de la Chesney Wold şi că Sir Leicester găseşte cu cale s-o închidă.

I-am răspuns individului: Domnul Lawrence Boythorn, odată cu salutările sale, îi atrage atenţia lui Sir Leicester Dedlock asupra faptului că neagă totalmente toate pretenţile lui Sir Leicester Dedlock în toate privinţele şi are de adăugat cu privire la închiderea trecerii pe cărare, că s-ar bucura grozav să dea cu ochii de omul care s-ar încumeta s-o facă.

Individul se apucă să trimită pe-un neisprăvit, chior de-un ochi, ca să-mi închidă trecerea, construind o poartă. În joacă încep să trag cu puşca asupra blestematei aceleia de haimanale până când, de frică, aproape că nu mai răsufla. Individul pune de ridică poarta în timpul nopţii. Dimineaţa o dărâm şi-i dau foc. Atunci îmi trimite nişte tâlhari de slugi să-mi sară peste gard şi să treacă în sus şi-n jos peste locul meu. Le-ntind capcane şi-i prind. Îi împuşc în picioare cu mazăre zdrobită, mai trag cu puşca şi asupra lor, hotărât să eliberez omenirea de povara nesuferită a existenţei acelor brute ce roiesc în jur. Individul mă cheamă în judecată pentru încălcarea dreptului său; îl chem şi eu în judecată pentru încălcarea dreptului meu. Mă dă în judecată pentru loviri; mă apăr, dar nu contenesc să-i lovesc. Ha, ha, ha!

Auzindu-l spunând toate acestea cu o forţă de neînchipuit, ai putea crede că e omul cel mai mânios din lume. Dar în acelaşi timp să-l vezi uitându-se la păsărica cocoţată acum pe degetul cel mare al mâinii lui şi mângâindu-i încetişor penele cu arătătorul, ai putea crede că-i omul cel mai blând. Să-l auzi râzând şi să-i vezi apoi faţa lată şi luminoasă, ai zice că de când e el n-a avut nici o grijă, nu s-a certat cu nimeni, că n-a avut nici o neplăcere şi că întreaga existenţă e ca o zi zâmbitoare de vară.

— Nu, nu, făcu el, cărările mele n-are să mi le închidă nici un Dedlock! Cu toate că trebuie să mărturisesc, şi aici pentru o clipă vocea i s-a înmuiat, că doamna Dedlock e cea mai desăvârşită doamnă din lume, căreia sunt gata să-i aduc toate omagiile pe care i le poate aduce un adevărat gentilom şi nu un baronet cu un cap vechi de şapte sute de ani. Un om ce a intrat în armată la douăzeci de ani şi în mai puţin de o săptămână şi-a provocat comandantul, cel mai dictatorial şi mai înfumurat fanfaron din câţi au purtat tunică de ofiţer, cu preţul carierei sale, ei, bine, nu-i el omul care să se lase călcat în picioare de nici un Sir Lucifer, nici viu, nici mort, nici îngropat şi nici dezgropat! Ha, ha, ha!

— Şi nici omul care să-şi fi lăsat prietenul mai tânăr să fie călcat în picioare, adăugă tutorele meu.

— Nici vorbă că nu! zise domnul Boythorn, lovindu-l uşurel cu palma peste umăr, cu un aer protector, foarte serios, cu toate că râdea. Şi are să stea de pază lângă băieţandrul din cursul inferior, totdeauna, Jarndyce; te poţi bizui pe el! Dar, fiindcă veni vorba de încălcări, cerându-mi iertare de la domnişoara Clare şi de la domnişoara Summerson pentru cât de mult am stăruit asupra unui subiect atât de arid, n-a sosit nimic pentru mine de la oamenii dumitale, Kenge şi Carboy?

— Cred că nu, Esther? mă întrebă domnul Jarndyce.

— Nimic, tutore.

— Foarte îndatorat! zise domnul Boythorn. De altfel nici nu mai era nevoie să întreb, după ce am văzut, fie chiar puţin, cât de prevenitoare e domnişoara Summerson cu toată lumea din jurul ei. (Cu toţii m-au lăudat; erau de altfel hotărâţi s-o facă.) Am întrebat numai fiindcă, venind din Lincolnshire, încă n-am fost, bineînţeles, prin oraş şi am crezut că poate mi s-au trimis aici câteva scrisori. Cred că mâine dimineaţă am să primesc veşti.

În timpul serii pe care am petrecut-o foarte plăcut, l-am văzut foarte des privind îndelung la Richard şi Ada, cu atâta simpatie şi mulţumire care dădeau feţei sale senine o căutătură deosebit de plăcută, pe când şedea la mică depărtare de pian, ascultând muzica, şi doar nu avusese prilej să ne spună că-i plăcea cu pasiune muzica, dar asta se citea pe faţa lui, încât l-am întrebat pe tutorele meu, în timp ce şedeam la o partidă de table, dacă domnul Boythorn fusese cândva căsătorit.

— Nu, răspunse el, nu.

— Dar a dorit să fie! zisei eu.

— Cum de-ai descoperit? făcu el cu un zâmbet.

— Ei, tutore dragă, am început eu să-i explic, nu fără să roşesc puţin la riscul de a dezvălui ce gânduri îmi umblau prin cap, în felul lui de a fi e o asemenea tandreţe, şi după toate e atât de curtenitor şi drăguţ cu noi şi…

Domnul Jarndyce îşi îndreptă privirile înspre partea unde şedea domnul Boythorn în vreme ce eu tocmai îl descriam.

N-a mai spus nimic.

— Ai dreptate, drăguţa mea, începu el. O dată a fost gata să se însoare. E mult de-atunci. Şi numai o dată.

— Doamna aceea a murit?

— Nu… dar pentru el a murit. Întâmplarea din timpul acela a avut înrâurire asupra întregii sale vieţi de mai târziu. Ţi-ar veni oare a crede că-i încă romantic până-n vârful unghiilor?

— Cred, dragă tutore, aşa mi l-am şi închipuit. Dar acum, după cele ce mi-ai arătat, îmi vine mai uşor s-o spun.

— De-atunci n-a mai fost ceea ce ar fi putut să fie, urmă domnul Jarndyce; şi acum, îl vezi la vârsta lui cu nimeni lângă el, afară de slujitor şi de micul său prieten galben… E rândul tău s-arunci zarurile, dragă!

Din felul de a fi al tutorelui am simţit că n-aş putea continua subiectul convorbirii noastre, dincolo de punctul acesta, fără a risca să se schimbe vântul. De aceea m-am ferit de a mai pune alte întrebări. Aş fi vrut să mai ştiu, dar n-am vrut să par curioasă. M-am mai gândit o bucată de vreme în timpul nopţii la povestea aceea veche de dragoste, apoi am fost deşteptată din somn de sforăitul puternic al domnului Boythorn şi am încercat să fac un lucru foarte greu; să-mi închipui pe un bătrân redevenit tânăr şi să-l înveşmântez în graţiile tinereţii. Dar am adormit înainte de a reuşi ce-mi propusesem şi am visat despre vremurile în care mă aflam în casa naşei mele. Nu cunosc îndeajuns asemenea probleme ca să-mi pot da seama dacă ceea ce visam în perioada aceea a vieţii mele avea cât de cât vreun preţ.

A doua zi dimineaţa a sosit o scrisoare de la domnii Kenge şi Carboy pentru domnul Boythorn, înştiinţându-l că un funcţionar de-al lor are să-l caute la timpul amiezii. Cum în ziua aceea a săptămânii plăteam chitanţele, bonurile şi facturile, înscriam conturile în registre şi făceam un extras cât mai concis ca să văd cum stau treburile gospodăriei, am rămas acasă, pe când domnul Jarndyce, Ada şi Richard, profitând de vremea minunată, au plecat într-o mică plimbare. Domnul Boythorn trebuia să-l aştepte pe funcţionarul de la „Kenge şi Carboy“ şi apoi avea să pornească pe jos în întâmpinarea celor ce se întorceau de la plimbare.

Ei bine, aveam de furcă până peste cap cu cercetarea conturilor negustorilor, cu adunarea coloanelor de cifre, cu plata sumelor de bani, cu clasarea chitanţelor şi cred că eram în mare zarvă, când domnul Guppy mi-a fost anunţat şi poftit înăuntru. Îmi trecuse prin minte că funcţionarul ce avea să vină trebuie să fie tânărul pe care-l cunoscusem la staţia poştalionului şi mă bucuram să-l văd, căci se asociase cu fericirea mea prezentă.

Mai să nu-l recunosc, atât era de grozav de gătit. Avea un rând de haine noi de tot dintr-o stofă lucioasă, o pălărie strălucitoare, mănuşi liliachii din piele de căprioară, cravată cu o mulţime de culori, o floare mare de seră la butonieră şi un inel gros de aur pe degetul cel mic. Pe lângă asta a umplut sufrageria de mireasmă de pomadă şi alte soiuri de parfumuri. Se uita la mine cu o privire stăruitoare care m-a cam tulburat; l-am rugat să ia loc până se întoarce slujitorul şi, după ce s-a aşezat într-un colţ, tot încrucişându-şi picioarele şi desfăcându-le, l-am întrebat dacă făcuse o călătorie plăcută la venire; apoi, fără să mă uit deloc la el, i-am spus că sper că domnul Kenge e bine; dar simţeam că el se uită la mine cu aceeaşi stăruinţă şi seriozitate.

Când i s-a adus vestea că poate merge sus în camera domnului Boythorn, i-am spus că la întoarcere va găsi masa pregătită şi domnul Jarndyce speră că îi va face cinste. El mi-a răspuns oarecum stingherit, ţinând mâna pe clanţa uşii:

— Avea-voi cinstea să vă găsesc aici, domnişoară?

I-am răspuns că da, voi fi aici, şi el ieşi făcând iar o plecăciune şi uitându-se din nou la mine.

L-am crezut stângaci din fire şi timid, pentru că se vedea că e foarte stingherit şi m-am gândit că lucrul cel mai bun pe care l-aş putea face ar fi fost s-aştept până voi vedea că are tot ce-i trebuie şi apoi să-l las în plata Domnului. Prânzul a fost adus curând, dar rămase o bună bucată de vreme pe masă. Convorbirea cu domnul Boythorn s-a lungit, fiind şi furtunoasă, cred, fiindcă, deşi camera lui era la oarecare depărtare, îi auzeam vocea puternică din când în când, ca o furtună, împroşcând bineînţeles adevărate salve de ocări.

În sfârşit, domnul Guppy se întoarse, arătând tare abătut, din pricina discuţiei.

— De necrezut, domnişoară, făcu el pe şoptite, cu dânsul n-o poţi scoate la nici un capăt.

— Ia, te rog, domnule, pofteşte ceva de te răcoreşte, i-am zis.

Domnul Guppy s-a aşezat la masă şi a început să ascută nervos cu furculiţa cuţitul de tăiat friptura, uitându-se întruna la mine (lucru de care eram foarte sigură, fără să mă uit la el) tot în felul acela neobişnuit. Ascuţitul a durat aşa de mult timp, încât până la urmă am simţit într-un fel de datoria mea să ridic ochii ca să pot rupe vraja sub puterea căreia părea că se trudeşte şi de care nu era în stare să se descotorosească.

Atunci pe dată întoarse ochii spre farfuria cu friptură şi începu să taie.

— Şi dumneavoastră ce luaţi, domnişoară? Luaţi o îmbucătură?

— Nu, mulţumesc, am răspuns.

— Să nu vă servesc chiar nici o bucăţică, din nimic, domnişoară? întrebă domnul Guppy iarăşi, dând repede de duşcă un pahar de vin.

— Nimic, mulţumesc. N-am rămas aici decât ca să văd de aveţi tot ce vă trebuie. Să poruncesc să vă mai aducă ceva?

— Nu, vă sunt foarte îndatorat, domnişoară, vai de mine! Am tot ce-mi trebuie ca să mă simt mulţumit… cel puţin… nu mulţumit… aşa ceva nu-i cu putinţă; şi mai goli două pahare de vin, unul după altul.

Am socotit că-i mai bine să plec.

— Vă rog să mă iertaţi, domnişoară! îndrăzni să spună domnul Guppy, ridicându-se, când văzu că mă scol să plec. Vreţi să-mi acordaţi favoarea de a sta o clipă de vorbă cu mine, confidenţial?

Neştiind ce să răspund, m-am aşezat iarăşi jos.

— Ceea ce urmează e scutit de prejudiciu, domnişoară? întrebă domnul Guppy cu nerăbdare, trăgând un scaun către masa la care şedeam.

— Nu înţeleg ce vreţi să spuneţi, făcui eu mirată.

— E unul dintre termenii juridici pe care-i utilizăm noi, domnişoară. Să nu vă folosiţi de cele ce vă spun, în detrimentul meu, nici la biroul lui Kenge şi Carboy şi nici aiurea. Dacă tratativele noastre nu vor duce la nici un rezultat pozitiv, eu trebuie să rămân ceea ce am fost şi până acum, fără să sufăr nici un prejudiciu în situaţia mea sau în planurile mele viitoare în societate, pe scurt, e vorba de ceva cu totul confidenţial.

— Sunt cu desăvârşire nedumerită, domnule, şi nu-mi închipui ce puteţi să-mi comunicaţi cu totul confidenţial mie, pe care nu m-aţi văzut decât o singură dată; dar mi-ar părea nespus de rău să vă cauzez vreun prejudiciu.

— Vă mulţumesc, domnişoară. Acum sunt sigur… şi asta mi-e destul.

Tot timpul, domnul Guppy sau îşi tampona fruntea cu batista, sau îşi freca îndesat palma mâinii stângi cu palma celei drepte.

— Dacă mi-aţi îngădui să mai iau un pahar de vin, domnişoară, cred că m-ar ajuta să merg mai departe fără să mi se pună întruna un nod în gât, ceea ce până la urmă e neplăcut pentru amândoi.

Bău şi se întoarse iarăşi către mine. Am profitat de ocazie ca să mă mut de-a binelea în dosul mesei.

— Îmi îngăduiţi să vă ofer şi dumneavoastră unul, domnişoară, sau nu? întrebă domnul Guppy, părând că s-a înviorat.

— Nu, deloc.

— Nici o jumătate de pahar? stărui domnul Guppy. Un sfert? Nu! Atunci să trecem mai departe. Leafa pe care o am acuma la „Kenge şi Carboy“ e de două lire pe săptămână, domnişoară Summerson. Când am avut fericirea să vă văd pentru întâia oară, era de o liră şi 15 şilingi şi stătuse în loc la cifra asta multă vreme. De atunci a înregistrat o creştere de cinci şilingi şi o nouă creştere de încă cinci şilingi mi-e asigurată la expirarea unui termen ce nu va depăşi douăsprezece luni de la data prezentă. Mama mea are o proprietate mică ce capătă forma unei modeste rente viagere din care ea duce o viaţă independentă, deşi modestă, în Old Street Road. E o femeie făcută parcă să fie soacră ideală. Nu se amestecă niciodată în treburile altora, ţine să fie pace în casă şi are o fire cu care te poţi lesne înţelege. Are şi ea cusururile ei… Însă cine n-are?… dar de când o ştiu niciodată nu şi le arată când e cineva de faţă; în asemenea ocazii puteţi să-i lăsaţi pe mână, fără nici o grijă, vinurile, alcoolurile sau berea. Locuinţa mea proprie se află într-un apartament la Pentonville în Penton Place. E modestă, dar plăcută, bine expusă în spate şi socotită a fi plasată într-o regiune din cele mai sănătoase. Domnişoară Summerson, în puţine cuvinte, trebuie să vă spun că vă ador. Să fiţi atât de bună şi să-mi îngăduiţi (dacă mi-e permis să spun) să depun o cerere… să fac o ofertă!

Domnul Guppy căzu în genunchi. Mă simţeam în siguranţă în spatele mesei şi nu prea înspăimântată. Am spus:

— Ridicaţi-vă numaidecât din poziţia asta ridicolă, domnule, sau mă veţi sili să-mi calc făgăduiala dată şi să sun clopoţelul!

— Ascultaţi-mă până la capăt domnişoară! stărui domnul Guppy, împreunându-şi mâinile.

— Nu pot consimţi să mai aud nici un cuvânt, domnule, i-am răspuns, până ce nu vă ridicaţi de pe covor şi până nu vă duceţi să vă aşezaţi la masă, unde ar fi trebuit să rămâneţi, dacă aţi fi avut vreun pic de judecată.

Ţi se făcea milă să-l vezi, dar încetişor s-a sculat şi a făcut ce i-am spus.

— Totuşi ce ironie, domnişoară, urmă el cu mâna pe inimă, clătinând din cap cu melancolie, deasupra mesei, să stai cu mâncarea în faţă în asemenea clipă. Sufletului nu-i trebuie mâncare în asemenea momente, domnişoară.

— Vă rog să terminaţi, am răspuns eu, m-aţi rugat să vă ascult până la capăt; vă rog să terminaţi ce aveţi de spus.

— Voi încheia, domnişoară, continuă domnul Guppy. În măsura în care vă iubesc şi vă cinstesc, tot astfel dau ascultare celor ce-mi cereţi. O, ce n-aş da să vă pot duce în faţa altarului pentru solemna taină!

— Cu neputinţă, am exclamat eu, nici nu poate fi vorba.

— Îmi dau seama, zise domnul Guppy, aplecându-se peste tavă şi privindu-mă cu aceeaşi privire stăruitoare de mai înainte, pe care am simţit-o iarăşi în chip ciudat, cu toate că ochii nu-mi erau îndreptaţi spre el. Îmi dau seama că din punctul de vedere al situaţiei materiale, potrivit cu aparenţele, cererea mea în căsătorie e o biată ofertă săracă. Dar, domnişoară Summerson! Îngerul meu!… Nu, nu, nu sunaţi… am crescut într-o şcoală tare aspră şi sunt deprins să fac o mulţime de treburi de tot felul. Deşi tânăr, am adunat cu sârg mărturii, am pregătit procese şi am văzut multe lucruri în viaţă. Dac-aş avea parte de mâna dumneavoastră binecuvântată, câte mijloace n-aş găsi ca să vă promovez interesele şi să vă sporesc averea! Câte n-aş ajunge să aflu din cele ce vă privesc îndeaproape! Acum, desigur, nu ştiu nimic, dar câte n-aş putea, dacă m-aş bucura de încrederea dumneavoastră, dacă mi-aţi da îndemn?

I-am spus că umblă să-mi apere interesele, sau ceea ce presupune el c-ar fi interesele mele, cu aceiaşi sorţi de nereuşită cum umblă să-mi câştige dragostea; şi că ar trebui să înţeleagă acum ceea ce i-am cerut, rugându-l să plece numaidecât.

— Crudă domnişoară, făcu domnul Guppy, mai ascultă doar un cuvânt! Îmi închipui că trebuie să fi văzut că am fost subjugat de farmecele dumitale în ziua aceea când te-am aşteptat la Whytorseller. Îmi închipui că trebuie să fi băgat de seamă că n-am putut să mă sustrag de sub puterea farmecelor dumitale, când am ridicat scara de la trăsura de piaţă. Omagiile mele către Tine au fost palide, dar erau bine intenţionate. De atunci chipul tău s-a întipărit în sufletul meu. Am umblat noaptea întreagă în sus şi în jos, prin faţa casei lui Jellyby, numai ca să mă uit la zidurile în cuprinsul cărora ai stat tu. Venirea mea de astăzi, o venire inutilă, de altfel ca şi prezenţa mea aici, ce n-a fost decât un pretext, am plănuit-o singur, pentru tine singură. Dacă am pus în discuţie interesele materiale, asta n-a fost decât ca să mă cunoşti şi să afli respectul umil ce ţi-l port. Dar înaintea lor a stat dragostea şi tot înaintea lor stă şi acum.

— Aş fi profund mâhnită, domnule Guppy, am spus eu, sculându-mă în picioare şi punând mâna pe cordonul clopoţelului, să comit faţă de dumneavoastră sau faţă de oricine nedreptatea de a dispreţui nişte sentimente cinstite, oricât de displăcută mi-ar fi exprimarea lor. Dacă v-aţi gândit într-adevăr să-mi daţi o dovadă că aveţi o părere bună despre mine, deşi inoportună şi deplasată, simt că ar trebui să vă mulţumesc. N-am nici un motiv să fiu mândră şi nici nu sunt.

În rest, cred că am adăugat fără să ştiu prea bine ce-am spus:

— Nădăjduiesc că acum aveţi să plecaţi, uitând că aţi fost peste măsură de nechibzuit şi aveţi să vedeţi mai departe de treburile domnilor Kenge şi Carboy.

— O clipă, domnişoară! strigă domnul Guppy, oprindu-mă tocmai când eram pe punctul de a suna. Ce s-a-ntâmplat astăzi n-are să-mi aducă nici un prejudiciu?

— Niciodată n-am să pomenesc cele ce s-au petrecut, am răspuns eu, afară doar de nu-mi veţi da prilej s-o fac.

— Încă o clipă, domnişoară! În cazul în care vă veţi schimba gândurile… orişicând, oricât de târziu, n-are importanţă, căci sentimentele mele nu se vor schimba niciodată… despre cele ce am spus şi mai ales despre cele ce n-ar trebui să fac, …domnul William Guppy, optzeci şi şapte, Penton Place, sau în caz de mutare sau de moarte (din pricina unor speranţe spulberate sau ceva asemănător) pe adresa doamnei Guppy, trei sute doi, Old Street Road, va fi de ajuns.

Am sunat clopoţelul, slujitorul a venit şi domnul Guppy, lăsându-şi cartea de vizită pe masă şi făcând o plecăciune descurajată, a plecat. Ridicându-mi ochii asupra lui pe când pleca, l-am văzut iarăşi cum mă privea după ce a trecut de uşă.

Am rămas acolo încă un ceas şi mai bine ca să-mi pun la punct registrele, să rânduiesc plăţile şi să închei o mulţime de socoteli. După aceea am orânduit pupitrul, am pus toate la locul lor şi m-am simţit atât de liniştită şi de veselă, încât am crezut că incidentul acela neaşteptat mi se ştersese aproape din minte. Dar, când am urcat sus în camera mea, m-am pomenit deodată că încep să râd de el şi apoi, mai ciudat încă, m-am pomenit că încep să plâng. Pe scurt, am fost emoţionată o bucată de vreme şi am simţit că o coardă veche fusese atinsă atât de dureros, cum nu mai fusese din timpul scumpei mele păpuşi de altădată, de multă vreme îngropată în grădină.

Capitolul X

Copistul

În partea dinspre răsărit a stradelei ce poartă numele de Chancery Lane, sau mai exact pe strada Cursitor, în Imobilul Cook, domnul Snagsby, librar pentru jurişti, îşi exercită comerţul său în lege. În umbra Imobilului Cook, îndeobşte un loc cam întunecat, domnul Snagsby face negoţ cu tot soiul de formulare pentru procesele în curs, cu obiecte în piele, suluri de pergament, papetărie… coli de hârtie, dosare, imprimate, hârtie cafenie, albă, spălăcită, sugative; cu timbre, cu rechizite de birou, pene, peniţe, cerneală, radiere, cenuşă de uscat cerneala, ace cu gămălie, creioane, ceară roşie şi lipici; apoi, cu şnur roş şi panglică verde; carneţele, almanahuri, agende şi repertorii de legi; gheme de sfoară, rigle, călimări de sticlă şi plumb, bricege, foarfece, ace de cusut dosare şi diverse mărunţişuri de cuţitărie; pe scurt, un negoţ cu prea multe articole ca să mai fie înşiruite, un negoţ pe care-l face chiar de când i s-a împlinit stagiul de ucenicie şi s-a întovărăşit cu Peffer. Cu prilejul acela, Imobilul Cook a fost într-un fel revoluţionat de noua firmă, proaspăt vopsită, La Peffer şi Snagsby, înlocuind inscripţia venerabilă din trecut, şi nu uşor de descifrat, La Peffer, numai. Pentru că fumul, pe care l-am putea numi iedera Londrei, s-a încolăcit aşa de tare în jurul numelui Peffer şi s-a lipit atât de strâns de locuinţa lui, încât acest parazit afectuos a ajuns să copleşească arborele originar.

Peffer nu mai e de văzut în Imobilul Cook acuma; nici nu e aşteptat acolo fiindcă de-un pătrar de veac stă culcat în cimitirul Sfântul Andrew, la Holborn, cu furgoanele şi birjele hodorogind pe dinaintea lui, cât e ziua de lungă şi jumătate de noapte, ca nişte balauri uriaşi. Dacă din întâmplare s-ar furişa vreodată din lăcaşul lui pe când balaurii dorm, ca să-şi aerisească iarăşi trupul prin preajma Imobilului Cook, până când ar fi admonestat să se întoarcă de către cucurigul cocoşului roşcat din pivniţa micii lăptării din strada Cursitor, ale cărui păreri despre venirea zilei ar fi ciudat să le precizăm, căci nici el, din propriile-i observaţii, nu ştie aproape nimic despre ele, dacă, după cum spuneam, Peffer ar reveni ca să mai vadă sumbrele locuri din curtea Imobilului Cook, ceea ce nici un librar din comerţ nu i-ar putea refuza, ar veni pe nesimţite şi nimeni n-ar şti şi n-ar păgubi din pricina asta.

În timpul vieţii sale, precum şi în perioada celor şapte ani lungi ai uceniciei lui Snagsby, locuia cu Peffer, în aceeaşi clădire a librăriei, o nepoată; o nepoată mică şi şireată, un soi de făptură prea tare strânsă la mijloc şi cu un nas ascuţit ca o seară tăioasă de toamnă, gata să dea către sfârşitul ei în îngheţ. Printre cei ce locuiau în Imobilul Cook, umbla zvonul că mama acestei nepoate, în copilăria fiicei sale, împinsă de un zel exagerat ca făptura fetei să atingă perfecţiunea, o strângea în fiecare dimineaţă în corset, slujindu-se de piciorul ei matern proptit în stâlpul patului pentru a o strânge mai tare şi a se sprijini mai bine, iar pe deasupra îi dădea să înghită nişte căni cu oţet şi zeamă de lămâie, care acizi, pretindea lumea, se urcaseră în nasul şi în firea pacientei. De pe a cui limbă din cele multe ce poartă zvonuri o fi pornit asemenea născocire spumoasă, ea pare să nu fi ajuns până la urechile tânărului Snagsby sau poate că el nu a luat-o în seamă; dar, când a venit vremea să se simtă om în toată puterea cuvântului, tânărul nostru peţind-o şi câştigând mâna tinerei făpturi, a încheiat două tovărăşii dintr-o singură dată. Aşa că acum, în Imobilul Cook din strada Cursitor, domnul Snagsby şi nepoata fac o singură fiinţă, iar nepoata tot îşi mai îngrijeşte cu sfinţenie silueta care, oricât ar fi gusturile de deosebite, nici vorbă că trebuie să fie grozav de preţioasă dacă n-a mai rămas decât aşa de puţin din ea.

Domnul şi doamna Snagsby nu sunt numai un trup şi un suflet, dar, după părerea vecinilor, şi un singur glas. Glasul acela, părând că purcede numai de la doamna Snagsby, e auzit foarte des în Imobilul Cook. Domnul Snagsby este auzit arareori altcum decât exprimându-se prin timbrul acela dulce al soţiei. El e om blajin, pleşuv şi sfios, cu ţeasta capului strălucitoare şi cu un smoc aspru de păr negru, împlântat parcă în ceafă. Are o tendinţă către supunere şi îngrăşare. Aşa cum stă în uşa prăvăliei din Imobilul Cook, cu halatul său de lucru cenuşiu, cu mâneci de stambă neagră până la cot, privind în sus către nori, sau cum stă în spatele tejghelei în prăvălia lui întunecată, cu o riglă lată şi grea, tăind pielea de oaie în benzi, însoţit de cei doi ucenici, el pare a fi în mod neîndoielnic un om timid şi modest. La asemenea vreme, adesea răsar de sub picioarele lui nişte plânsete şi lamentaţii, cu glasul despre care am vorbit mai sus, de parc-ar veni de la o stafie cu vocea ascuţită, ce nu-şi găseşte tihnă în mormânt şi, ca din întâmplare, în asemenea împrejurări, când jelaniile acelea ating un timbru mai tăios ca de obicei, domnul Snagsby le spune ucenicilor:

— Cred că nevestica mea o scutură pe Guster!

Numele propriu, folosit astfel de domnul Snagsby, a stârnit râsul locatarilor din Imobilul Cook, zicând ei că ar fi trebuit să fie numele doamnei Snagsby, şi găsind cu cale că numai ea ar putea fi sus şi tare denumită Guster, în chip de compliment pentru caracteru-i furtunos. Cu toate acestea, numele era averea şi chiar singura avere pe lângă cincizeci de şilingi pe an şi o cutie tare mică umplută la întâmplare cu haine, pe care le primeşte o biată tânără sfrijită, venită dintr-un azil (presupusă de unii că ar fi purtând din botez numele de Augusta) şi care, deşi fusese dată sau tocmită, până va creşte mare, de un binefăcător cumsecade, de felul lui din Tooting, unde nu se putea să nu se dezvolte în cele mai favorabile circumstanţe, totuşi „avea crize de leşinuri“ pe care parohul nu le putea explica.

Guster, în vârstă de fapt de douăzeci şi trei sau patru de ani, dar arătând cu zece ani şi mai bine mai vârstnică, a fost ieftin tocmită din pricina ciudatului neajuns al leşinurilor şi se teme atât de tare să nu fie trimisă şi dată iarăşi în mâinile protectoare ale preacuviosului azil, încât, în afară de prilejurile în care e găsită cu capul în găleată, sau în lighean, sau în cazan, sau în mâncare, sau în orişice s-ar fi întâmplat să fie lângă ea când o apuca, totdeauna se află la treabă. Era o mulţumire pentru părinţii şi tutorii ucenicilor să simtă că nu-i nici o primejdie ca ea să stârnească emoţii dulci în piepturile tineretului; era o mulţumire pentru doamna Snagsby, care oricând putea să-i găsească pricină; era o mulţumire pentru domnul Snagsby, care socotea că face un act de milostenie că o ţine. Întreprinderea librarului, în ochii lui Guster, reprezintă Templul belşugului şi al splendorii. Ea crede că micul salonaş de la etaj, ţinut totdeauna spilcuit, ca să zicem aşa, şi gătit, este cea mai elegantă încăpere din toată Creştinătatea. Vederea ce se desfăşoară asupra curţii Imobilului Cook la un capăt (fără a mai pune la socoteală şi o privire furişă asupra străzii Cursitor) şi asupra curţii din spate a ofiţerului şerifului de la Coavinses la celălalt capăt, ea o socoate o privelişte de o frumuseţe fără de pereche. Portretele în ulei etalate în salonaş, şi încă din belşug, al domnului Snagsby privind la doamna Snagsby şi al doamnei Snagsby privind la domnul Snagsby sunt în ochii ei ca nişte înfăptuiri de Rafael sau Tiţian. Guster are şi ea, precum se vede, oarecare răsplată pentru multele ei privaţiuni.

Domnul Snagsby lasă pe seama doamnei Snagsby toate lucrurile, afară doar de cele ce intră în misterele comerţului său. Ea administrează banii, se ceartă cu perceptorii, fixează timpul şi locul rugăciunilor de duminică, autorizează distracţiile domnului Snagsby şi nu recunoaşte nimănui dreptul de a interveni în ceea ce socoate ea să dea la masă, aşa încât doamna Snagsby reprezintă modelul perfect pentru soţiile din vecinătate, adică de pe o bună bucată din Chancery Lane, pe amândouă părţile, şi chiar până mai departe în Holborn; soţiile acelea, de câte ori ajung la câte o gâlceavă casnică, îşi poftesc soţii să vadă diferenţa dintre poziţia lor (a soţiilor) şi cea a doamnei Snagsby precum şi comportamentul lor (al soţilor) şi cel al domnului Snagsby. Zvonuri ce se strecoară totdeauna ca liliecii prin Imobilul Cook, trecând o clipă în zbor pe la ferestrele tuturor, umblă cum că doamna Snagsby ar fi geloasă şi curioasă şi că domnului Snagsby, câteodată, de năduf, îi vine să-şi ia lumea în cap şi că de-ar fi mai iute, şi nu aşa de bleg, n-ar putea răbda. Ba, chiar s-a băgat de seamă că soţiile, care-l citează ca un strălucit exemplu soţilor lor căpăţânoşi, în realitate se uită la el cu dispreţ şi că nimeni nu-l priveşte cu mai multă trufie ca o anume doamnă despre al cărei soţ se ştie aproape cu siguranţă că o măsoară cu umbrela, ce-i slujeşte drept instrument de corecţie. Dar şoaptele acestea vagi poate să se fi ivit din felul de a fi al domnului Snagsby, care e de la natură un om oarecum înclinat spre meditaţie, cu fire de poet, şi căruia îi place să se plimbe prin Staple Inn în timpul verii şi să observe cât de rustice sunt vrăbiile şi frunzele; sau să hoinărească alene prin Curtea Grefei, într-o după-amiază de duminică şi să spună (dacă e în bună dispoziţie) că au fost odată, demult, nişte vremuri apuse, şi că ai putea găsi un sicriu de piatră, ori chiar două sub capela aceea (se prinde el pe orice) dacă ar fi să sapi. Îşi lasă fantezia să-i rătăcească cu nostalgie, gândindu-se la cei mulţi preşedinţi şi vicepreşedinţi şi judecători de la Curţile de Apel care s-au stins, şi simte o mireasmă, întocmai ca la ţară, când povesteşte celor doi ucenici că a auzit el vorbindu-se despre un pârâu „limpede cum e cristalul“, care trecea odată drept prin mijlocul Holbornului, pe când Bariera era într-adevăr o barieră ce ducea de-a dreptul spre izlaz… da, simte mireasma câmpului atât de puternic, încât nu mai are nevoie să se ducă la ţară.

Ziua e pe sfârşite şi înăuntru se aprinde gazul de iluminat care nu-şi produce încă efectul, din pricină că încă nu-i întuneric. Domnul Snagsby, stând în uşa prăvăliei şi uitându-se către nori, zăreşte o cioară întârziată ce trece grăbită în zbor înspre apus peste felia de cer ce aparţine curţii Imobilului Cook. Cioara zboară de-a dreptul peste strada Înaltei Curţi de Justiţie, peste grădina de la Lincoln’s Inn, către câmpiile de la Lincoln’s Inn.

Aici, într-o clădire mare, pe vremuri casă de rang, locuieşte domnul Tulkinghorn. Clădirea se închiriază acum în apartamente mici şi, în fragmentele acelea strâmtorate ale măreţiei ei de altădată, zac juriştii ca viermii în nuci. Dar scările, coridoarele şi anticamerele spaţioase au rămas încă neschimbate, ba, chiar şi plafoanele pictate pe care Alegoria, cu o cască romană pe cap şi înveşmântată în văluri eterice, se lăfăie printre balustrade, coloane, flori, nori şi băieţi cu picioare lungi, de-ţi dă durere de cap… ceea ce s-ar părea că e mai mult sau mai puţin scopul dintotdeauna al Alegoriilor. Aici, printre numeroasele sale casete, etichetate cu nume celebre, locuieşte domnul Tulkinghorn, când nu-i plecat la vreo reşedinţă de la ţară a celor mari de pe faţa pământului, unde stă mut, ca la el acasă, şi unde stăpânilor, sărmanii, li s-a făcut urât de moarte. Aici se află Domnia Sa astăzi, tăcut la masa lui de lucru. O stridie de şcoală veche, a cărei scoică nimeni n-o poate deschide.

Aşa cum e el când îl priveşti, aşa-i şi încăperea în care se află, în amurgul acestei după-amiezi. Demodat, perimat, retras, dar putând să-şi permită asemenea decor. Fotolii grele cu spătare late din lemn de mahon, umplute cu păr de cal, după moda veche, greu de ridicat, mese învechite stând pe nişte picioare ca fusele şi cuverturi de postav pline de praf, portretele în gravură ale deţinătorilor de mari titluri, din ultima sau penultima generaţie, îl înconjoară. Un covor turcesc, gros şi ponosit, acoperă duşumeaua, potolind zgomotul paşilor unde şade el, însoţit de două lumânări în sfeşnice vechi de argint care dau o lumină cu totul neîndestulătoare pentru asemenea cameră spaţioasă. Titlurile de pe cotoarele cărţilor s-au şters; orice lucru ce poate avea lacăt a căpătat unul, şi nici o cheie nu-i la vedere. Foarte puţine hârtii stinghere se găsesc primprejur. Alături are un oarecare manuscris, dar n-are treabă cu el. Cu capacul rotund al unei călimări şi cu două bucăţi de ceară de peceţi, tăcut şi încet, caută să rezolve firul nehotărârilor din mintea lui. Acum capacul călimării e în centru, pe urmă bucata roşie de ceară şi apoi bucata cea neagră. Dar n-a ieşit. Domnul Tulkinghorn trebuie să le adune iarăşi şi s-o înceapă de la capăt.

Aici, sub plafonul pictat cu Alegoria într-o parte, uitându-se ţintă la prezenţa sa nepoftită, ca şi cum ar vrea să se repeadă asupra lui şi să-l ucidă, aici domnul Tulkinghorn îşi are şi casa, şi biroul. N-are personal, ci numai un om între două vârste, de obicei cu haina ruptă în coate, care stă în vestibul într-o strană înaltă, şi arareori e copleşit de treburi. Domnul Tulkinghorn nu-i om ca toţi oamenii. El n-are nevoie de funcţionari. El e ca un butoi mare, plin cu taine, şi care n-are nevoie de cep. Clienţii lui au nevoie de el; el e totul. Ciornele ce trebuie scoase sunt scoase de apărătorii speciali de la Baroul Temple, pe baza unor instrucţiuni tainice. Copiile simple ce trebuie făcute îi sunt făcute de librar, cheltuielile fiind neînsemnate. Omul din strană, între două vârste, ştie cam tot atât despre afacerile aristocraţiei cât ştie un măturător din Holborn.

Bucata roşie, bucata neagră, capacul călimării, celălalt capac de călimară, cutiuţa cu nisip. Aşa! Tu, la mijloc, tu, la dreapta, tu, la stânga. Firul ăsta al nehotărârii trebuie să fie dezlegat acum ori niciodată… Acum! Domnul Tulkinghorn se ridică, îşi potriveşte ochelarii, îşi pune pălăria pe cap, vâră manuscrisul în buzunar, iese şi spune omului între două vârste, cu haina ruptă în coate:

— Mă întorc numaidecât!

Foarte rar îi oferă un amănunt, două în plus.

Domnul Tulkinghorn pleacă. Tot aşa cum zboară cioara… nu chiar aşa de drept, dar aproape… spre Imobilul Cook, în strada Cursitor. La Snagsby, la prăvălia librarului. „Documente transcrise cu litere mari sau copiate, redactări juridice executate în toate branşele legale etc. etc. etc.“

Să tot fie cam cinci sau şase ceasuri de după-amiază şi aroma înmiresmată de ceai fierbinte pluteşte prin Imobilul Cook. Pluteşte prin jurul uşii lui Snagsby. Mesele se iau devreme pe acolo, prânzul la unu şi jumătate, cina la nouă jumătate. Domnul Snagsby se pregătea să coboare în regiunile subterane ca să-şi ia ceaiul, când tocmai privind pe uşă, văzu cioara întârziată încă pe afară.

— Stăpânul e-acasă?

Guster are grijă de prăvălie, fiindcă ucenicii îşi beau ceaiul în bucătărie cu domnul şi doamna Snagsby; prin urmare, cele două fiice ale croitorului de robe îşi piaptănă cosiţele în cele două geamuri ale celor două ferestre de la etajul al doilea al casei de peste drum, dar nu reuşesc să-i scoată din minţi pe cei doi ucenici aşa cum le place lor să-şi închipuie, ci deşteaptă doar admiraţia zadarnică a lui Guster, al cărei păr nu creşte, nu, nu mai creşte şi, după cum se crede în taină, nici n-are să mai crească vreodată.

— Stăpânul e-acasă? întreabă domnul Tulkinghorn.

Stăpânul e acasă şi Guster se duce să-l caute. Dispare, bucuroasă să iasă din prăvălia pe care o priveşte cu un amestec de groază şi veneraţie, ca pe un depozit de unelte teribile pentru marile torturi ale legii, un loc în care să nu intri după ce s-a stins gazul.

Domnul Snagsby se arată: soios, înfierbântat, duhnind a ceai-aromat şi mestecând. Înghite pe nerăsuflate o bucată de pâine cu unt şi zice:

— O, Doamne, ce cinste! Domnul Tulkinghorn!

— Doresc să schimb o vorbă cu dumneata, Snagsby!

— Bineînţeles, domnule! Vai, Doamne, dar de ce n-aţi trimis, domnule, băiatul după mine? Vă rog, să mergem în camera din spate, domnule!

Snagsby s-a luminat cât ai clipi. Încăperea strâmtă, plină de un miros înţepător de la seul pergamentului este în acelaşi timp depozit de mărfuri, oficiu şi birou de copiat acte. Domnul Tulkinghorn se aşază pe un scaun de la birou, cu faţa la Snagsby.

— Procesul Jarndyce, Snagsby!

— Da, domnule.

Domnul Snagsby face lampa mai mare şi tuşeşte în dosul mâinii, anticipând modest un câştig. Domnul Snagsby, ca om sfios ce este, s-a obişnuit să tuşească cu felurite înţelesuri şi astfel să economisească cuvintele.

— Ai copiat pentru mine nu de multă vreme nişte declaraţii din procesul acesta.

— Da, domnule, am copiat.

— Era una dintre ele, urmează domnul Tulkinghorn – stridia de şcoală veche ermetic închisă – scotocind ca din întâmplare în buzunarul de la haina în care nu găseşte… una al cărei scris de mână e mai deosebit şi-mi place. Cum s-a întâmplat să trec pe aici şi credeam c-o am la mine, am intrat să te întreb, dar văd că n-o am. Nu-i nimic, s-o lăsăm pe altădată… A! uite-o!… am intrat să te întreb cine a copiat-o?

— Cine a copiat-o, domnule? întreabă domnul Snagsby, luând documentul, aşternându-l pe birou şi despărţind toate filele cu o învârtitură a degetelor şi o întorsătură a mâinii stângi, caracteristice librarilor. Am dat-o la lucru afară, domnule. Tocmai atunci am mai dat de lucru afară o grămadă destul de mare de hârtii. Dar vă pot spune într-o clipă cine a copiat-o, domnule, dacă mă uit în registru.

Domnul Snagsby scoate registrul din casa de bani, mai înghite o dată bucăţica de pâine cu unt care părea că i s-a oprit în gât, se uită la document cu coada ochiului şi începe să lunece cu degetul cel mare de la mâna dreaptă de sus în jos pe o pagină a lui.

— Jewby… Packer… Jarndyce. Jarndyce! Iată, domnule, exclamă domnul Snagsby. Bineînţeles! Ar fi trebuit să-mi amintesc. Copia asta a fost dată în lucru afară, domnule, la un caligraf care locuieşte drept peste drum, de partea cealaltă a uliţei.

Domnul Tulkinghorn a văzut înregistrarea, a găsit-o înaintea librarului, a citit-o pe când degetul librarului scobora la vale.

— Cum îl cheamă? Nemo? întreabă domnul Tulkinghorn.

— Nemo, domnule. Iată. Patruzeci şi doi e pagina cu numărul de înregistrare. Le-am predat miercuri seara la opt; mi-au fost aduse joi dimineaţa la nouă jumătate.

— Nemo! repetă domnul Tulkinghorn. Nemo pe latineşte înseamnă nimeni.

— În englezeşte trebuie să fie cineva, domnule, aşa cred, zice domnul Snagsby, înclinându-se, cu tusea-i potrivită împrejurării. E nume de om. Iată, priviţi, domnule! Pagina patruzeci şi doi din registru. Predate miercuri seara, ora opt, primite joi dimineaţa, ora nouă şi jumătate.

Coada ochiului domnului Snagsby înregistrează capul doamnei Snagsby, uitându-se înăuntru din uşa prăvăliei, ca să afle ce are dumnealui de gând de-a plecat de la ceai. Domnul Snagsby îi adresează doamnei Snagsby o tuse, ca şi cum i-ar spune „Dragă, un client!“.

— Nouă şi jumătate, domnule, repetă domnul Snagsby. Copiştii noştri, care trăiesc din munca asta, sunt un soi ciudat de oameni şi s-ar putea ca ăsta să nu fie numele lui, dar e trecut sub numele ăsta. Acum îmi amintesc, domnule, că şi l-a dat într-un anunţ scris pe care l-a lipit la Biroul Ordonanţelor, la Birourile Curţii, la Camera Judecătorilor şi aşa mai departe. Ştiţi ce soi de înscris, domnule: „Caut de lucru“.

Domnul Tulkinghorn îşi aruncă privirile prin ferestruica cea mică în spatele clădirii Coavinses, spre încăperile ofiţerului de poliţie, unde luminile strălucesc aprinse la ferestrele imobilului. Cafeneaua Coavinses se află în spate şi umbrele mai multor gentilomi învăluiţi ca într-un nor se întrezăresc vag pe storurile ferestrelor. Domnul Snagsby profită de ocazie şi-şi întoarce uşurel capul ca să se uite peste umăr la nevestica lui şi să-i facă cu gura nişte semne, ca nişte scuze cam cu acest conţinut: „Tul-king-horn… bo-gat… in-flu-ent!“.

— I-ai mai dat omului ăstuia de lucru, înainte? întrebă domnul Tulkinghorn.

— Vai Doamne! Da, domnule! Lucrări pentru dumneavoastră.

— Cu gândul la lucruri mai importante, am uitat: unde ai spus că locuieşte?

— Peste drum, domnule. De fapt locuieşte la – domnul Snagsby se trudeşte iar să înghită, de parcă bucăţica de pâine cu unt ar fi de neînvins – la o prăvălie de zdrenţe şi sticle vechi.

— Poţi să-mi arăţi casa la plecare?

— Cu cea mai mare plăcere, domnule!

Domnul Snagsby îşi scoate mânecuţele şi halatul cenuşiu, îşi trage pe el haina cea neagră şi-şi ia pălăria din cui.

— Oh! Iat-o şi pe soţioara mea! zice el tare. Drăguţa mea, eşti aşa de bună să spui unuia dintre băieţi să aibă grijă de prăvălie cât trec peste drum cu domnul Tulkinghorn? Doamna Snagsby, domnule… Nu lipsesc nici două minute, scumpa mea!

Doamna Snagsby se înclină în faţa avocatului, se trage în dosul tejghelei, se uită după ei prin deschizătura oblonului de la fereastră, se strecoară în biroul din spate, cercetează însemnările din registrul rămas încă deschis. Fără îndoială e curioasă.

— Veţi vedea că locuinţa e ca vai de lume, domnule, zice domnul Snagsby, călcând respectuos pe drum şi lăsând avocatului îngusta potecă pavată, iar locatarul e şi el ca vai de lume. Dar toţi, în general, sunt nişte sălbatici, domnule. Profitul cu omul ăsta e că n-are somn deloc. Dacă ai nevoie, se aşază la lucru şi o ţine aşa până la capăt, oricât de mult ar fi.

S-a întunecat de tot şi lămpile cu gaz îşi dau acuma lumina din plin. Izbindu-se de funcţionari ce merg să pună corespondenţa zilnică la poştă şi de consilieri şi avocaţi care se întorc acasă pentru cină, de reclamanţi, pârâţi, împricinaţi de tot soiul, şi înghiontindu-se cu mulţimea de trecători în calea cărora, înţelepciunea jurisdicţională, din cele mai vechi timpuri şi până acum, a ridicat milioane de obstacole la tranzacţiile celor mai obişnuite afaceri din viaţă, înotând prin lege şi echitate şi prin acel mister înrudit, adică prin noroiul străzii, făcut nimeni nu ştie din ce şi care se adună în jurul nostru fără ca cineva să aibă habar de unde şi cum, toţi ştiind doar că dacă-i prea mult trebuie dat la o parte cu lopata şi făcut loc, juristul şi librarul sosesc la o prăvălie de zdrenţe şi sticle vechi, care e şi un soi de magazin universal de marfă de două parale, prăvălie ce stă în umbra instanţei Lincoln’s Inn şi-i ţinută, aşa cum spune firma, spre ştiinţa tuturor, de un oarecare Krook.

— Iată, aici locuieşte, domnule, zice librarul.

— Vasăzică aici locuieşte, da? face juristul cu indiferenţă. Mulţumesc.

— Nu intraţi, domnule?

— Nu, mulţumesc, nu; acum mă duc la Colegiu. Bună seara. Mulţumesc!

Domnul Snagsby îşi scoate pălăria şi se întoarce la nevestică şi la ceai.

Dar domnul Tulkinghorn nu se mai duce la Colegiu. După ce a mers o bucată de drum, s-a întors şi acum vine iarăşi la prăvălia domnului Krook şi intră de-a dreptul. E destul de întuneric înăuntru, doar o singură luminiţă sau o lumânare cu apărătoare în ferestre; un bătrân şi o pisică stau în fund, lângă foc. Bătrânul se ridică şi iese în întâmpinare cu altă lumânare cu apărătoare.

— Te rog, locatarul dumitale e înăuntru?

— Bărbat sau femeie, domnule? întreabă domnul Krook.

— Bărbat. Cel care copiază.

Domnul Krook s-a uitat îndeaproape la nou-venit. Îl cunoaşte din vedere. Are chiar o bănuială vagă în privinţa reputaţiei sale aristocratice.

— Doriţi să-l vedeţi, domnule?

— Da.

— Eu apuc să-l văd destul de rar, face domnul Krook, rânjind. Să-l chem jos? Dar slabă nădejde să vină, domnule!

— Atunci, urc eu la el, zice domnul Tulkinghorn.

— Etajul al doilea, domnule. Luaţi lumânarea. Acolo sus! Domnul Krook, cu pisica alături, stă în picioare la capătul scărilor, uitându-se după domnul Tulkinghorn. „Hi… hi!“, face el, după ce domnul Tulkinghorn aproape că nu se mai vede. Juristul se uită în jos peste balustradă. Pisica îşi cască gura perfidă şi-şi arată colţii la el, scuipând.

— Cuminte, doamnă Jane! Poartă-te frumos cu musafirii, doamna mea! Ştii tu ce se spune despre chiriaşul meu? şopteşte Krook, urcând o treaptă, două. Ce se spune de el? Se spune că s-a vândut Necuratului; dar dumneata şi cu mine ştim bine că… Necuratul nu cumpără. Totuşi am să spun eu ce-i. Chiriaşul meu e atât de mohorât şi de descurajat, încât cred că a făcut târgul cu Necuratul la fel de repede ca oricare altul. Nu-l zădărâţi, domnule. Iată sfatul meu!

Domnul Tulkinghorn a dat din cap şi şi-a văzut de drum. Iată-l la uşa întunecată de la etajul al doilea. Bate la uşă, nu primeşte nici un răspuns, o deschide şi, deschizând-o, întâmplător stinge lumânarea.

De n-ar fi stins-o el, o stingea aerul din cameră, atât era de otrăvit. Camera e mică şi aproape neagră de funingine, de slin şi de murdărie. Pe scheletul ruginit al unui grătar, un foc roşu de cocs arde potolit, adunat la mijloc de parcă sărăcia l-ar fi prins în cleştele ei. În colţul de lângă cămin stă o masă de lemn de brad şi un pupitru prăpădit, un soi de deşert stropit de o ploaie de cerneală. Într-un colţ, un geamantan vechi şi rufos pe unul dintre cele două scaune slujeşte de scrin şi de dulap de haine; nu-i nevoie de unul mai mare căci pereţii îi sunt supţi ca obrajii unui om lihnit de foame. Duşumeaua e goală, afară doar de un ştergător vechi de picioare, uzat de i-au ieşit bucăţile de sfoară răsucită, care zace în faţa căminului. Nici o perdea nu ascunde întunericul nopţii, dar obloanele decolorate sunt trase şi prin cele două găuri mici ce le străbat doar foamea ar putea să-şi strecoare privirea asupra spectrului unui om întins pe pat.

Căci, pe un pat scund în faţa focului, într-o învălmăşeală de petice murdare, pături roase şi pânză de sac, juristul, şovăind chiar pe pragul uşii, vede un om. Zace acolo îmbrăcat cu o cămaşă şi pantaloni, şi cu picioarele goale. E galben la faţă în pâlpâitul spectral al unei lumânări care a curs de-a lungul până ce tot fitilul (ce arde încă) s-a îndoit, lăsând deasupra un turn de ceară, straniu ca un linţoliu. Părul răvăşit i se amestecă cu perciunii şi cu barba şi ea răvăşită şi crescută în dezordine, ca o spumă sau ca o negură în juru-i. Puturoasă şi sărmană cum era încăperea, puturos şi scârnav cum era aerul, cu greu ai fi putut desluşi care-s miasmele ce-ţi izbesc cel mai usturător simţurile, dar prin greaţa şi leşinul ce-l cuprinde şi prin mirosul de tutun stătut, în gura juristului pătrunde gustul amar şi searbăd de opiu.

— Hei, amice? strigă el şi izbeşte cu sfeşnicul de fier în uşă.

El îşi închipuie că şi-a deşteptat amicul. Amicul stă însă lungit, întors puţin pe-o parte, dar cu ochii evident deschişi.

— Hei, amice! strigă juristul iarăşi. Hei! Hei!

În timp ce ciocăneşte în uşă, lumânarea care e pe sfârşite se stinge de tot şi-l lasă pe întuneric, cu cei doi ochi orbi ai obloanelor privind ţintă pe pat.

Capitolul XI

Scumpul nostru frate

O atingere pe mâna zbârcită a juristului, pe când stă nehotărât în camera întunecată, îl face să tresară şi zice:

— Ce-i asta?

— Sunt eu, răspunde stăpânul casei, suflându-i în ureche. Nu-l poţi deştepta?

— Nu.

— Ce-ai făcut cu lumânarea?

— S-a stins. Iat-o!

Krook o ia, se duce la foc, se-apleacă peste tăciunii încinşi şi încearcă să facă lumină. Cenuşa cărbunilor nu mai are lumină de dat şi truda lui e de prisos. După ce şi-a strigat zadarnic locatarul, şopteşte că se duce jos în prăvălie ca să aducă o lumânare aprinsă, şi pleacă. Domnul Tulkinghorn, pentru nişte noi motive cunoscute numai de el, nu-l aşteaptă în încăpere să se întoarcă, ci afară pe scări.

Lumina bine-venită licăreşte curând pe perete, în timp ce Krook urcă încetişor scara, urmat pas cu pas de pisica cu ochii verzi.

— Aşa doarme omul de obicei? se interesează juristul cu voce scăzută.

— Hi! Nu ştiu, zice Krook, clătinând din cap şi ridicând din sprâncene. Nu ştiu mai nimic despre obiceiurile lui, afară doar că stă foarte retras.

Vorbind aşa în şoaptă, amândoi intră împreună. Odată cu lumina ce pătrunde în cameră cei doi ochi din obloane se întunecă de parcă s-ar închide. Dar nu şi ochii de pe pat.

— Doamne, Dumnezeule! izbucneşte domnul Tulkinghorn. E mort!

Krook lasă să-i cadă atât de brusc mâna grea a chiriaşului pe care o ridicase în sus, încât braţul se leagănă deasupra marginii patului.

O clipă se uită unul la altul.

— Trimite după un doctor! Cheamă pe domnişoara Flite de sus, domnule. Iată, otravă lângă pat! Strig-o pe Flite, te rog! zice Krook, cu mâinile lui sfrijite întinse deasupra cadavrului, ca nişte aripi de vampir.

Domnul Tulkinghorn se năpusteşte spre rampa scării şi strigă:

— Domnişoară Flite! Flite! Vino repede aici, cine-i fi! Flite!

Krook îl urmăreşte cu privirea şi pe când Tulkinghorn strigă, el găseşte prilejul să se furişeze până la geamantanul cel vechi şi pe urmă să se strecoare îndărăt.

— Dă fuga, Flite, dă fuga! Doctorul cel mai apropiat. Hai, fugi!

Astfel i se adresează Krook unei femei mici şi aiurite, care e chiriaşa lui; ea apare şi dispare cât ai clipi, cu sufletul la gură şi, în cele din urmă, se întoarce însoţită de un medic ţâfnos, ridicat de la cină, cu buza de sus lată şi îngălbenită de tabac şi cu un pronunţat accent scoţian.

— Eh! Doamne! zice doctorul, ridicând privirile spre ei, după o examinare de-o clipă. E mort, nu glumă!

Domnul Tulkinghorn (stând lângă geamantanul cel vechi), întreabă:

— De când a murit?

— De când, domnule? răspunde domnul doctor. După cât se pare va fi murit cam de trei ceasuri.

— Cam aşa ceva aş zice şi eu, adaugă un tânăr negricios, de partea cealaltă a patului.

— Faci parte şi dumneata din breasla vracilor, domnule? se interesează celălalt.

Tânărul negricios răspunde că da.

— Atunci am s-o iau din loc, urmează celălalt, pentru că nu-s de nici un folos aici!

Vorbe cu care îşi încheie scurta prezenţă şi se întoarse să-şi încheie cina. Medicul cel tânăr şi negricios mişcă lumânarea dintr-o parte într-alta peste faţa mortului şi cercetează cu de-amănuntul pe copistul care şi-a susţinut pretenţiile la numele pe care-l purta, devenind într-adevăr Nimeni.

— Îl ştiam foarte bine pe bietul om din vedere, spune el. De un an şi jumătate cumpără opiu de la mine. E cineva dintre cei de faţă rudă cu el? întreabă doctorul, aruncând o privire de jur-împrejur asupra celor trei prezenţi.

— I-am fost proprietar, răspunde Krook morocănos, luând lumânarea din mâna întinsă a medicului. Mi-a spus el mie o dată că-i sunt cea mai apropiată rubedenie pe care o are.

— A murit, urmă medicul, dintr-o doză prea mare de opiu, nu mai rămâne nici o îndoială. Camera miroase puternic a opiu. Cât e aici e destul să omoare o duzină de oameni, făcu el, luând un ceainic vechi de la Krook.

— Crezi că a făcut-o anume? întreabă Krook.

— Că a luat o doză prea mare?

— Da!

Krook aproape că plescăie din buze de plăcere, cuprins parcă de o poftă dezgustătoare.

— N-aş putea spune. Aş crede mai curând că nu, deoarece era obişnuit să ia doze foarte mari. Dar e greu de spus. Era tare sărac, mi se pare.

— Şi mie mi se pare că aşa era. Camera lui n-arată a fi bogată, zice Krook, de parcă ar fi schimbat ochii cu ai pisicii, atât de ascuţită îi e privirea pe care o aruncă în jur. Dar n-am pus niciodată piciorul aici în cameră, de când a luat-o şi el era prea închis ca să-mi spună ce necazuri are.

— Vă datorează ceva chirie?

— Pe şase săptămâni.

— De plătit, n-o mai plăteşte, urmează tânărul începând să reexamineze cadavrul. Nu mai încape nici o îndoială că-i mort, mort ca o mumie şi, judecând după înfăţişarea şi starea lui, aş zice că-i o eliberare fericită. Totuşi trebuie să fi fost un om bine în tinereţe, ba chiar frumos, cred.

Spuse acestea cu oarecare emoţie pe când şedea pe marginea patului, cu privirea întoarsă spre faţa cea încremenită şi cu mâna pe locul unde-i bătuse inima celui din pat.

— Mi-aduc aminte că o dată mi-a trecut prin gând că era ceva cam dur în felul lui de a fi, ceva ciudat indicând pe un om care cunoscuse vremuri mai bune. Aşa să fi fost? urmă el, privind în jur.

Krook răspunse:

— Tot atât de bine mi-ai putea cere să-ţi descriu doamnele al căror păr de pe cap l-am strâns în sacii de jos. Decât că era locatarul meu de-un an şi jumătate şi că trăia sau nu trăia… din copiere de acte, altceva despre el nu ştiu.

În timpul convorbirii de mai sus, domnul Tulkinghorn a stat departe de vechiul geamantan, cu mâinile la spate şi, după toate aparenţele, la fel de departe de toate cele trei atitudini manifestate lângă pat: de atitudinea profesională a medicului, în privinţa morţii, care era, să nu pierdeţi din vedere, cu totul deosebită de observaţiile lui asupra persoanei decedatului, de viclenia insidioasă a bătrânului Krook şi de opinia femeiuştii aceleia trăsnite. Faţa domnului Tulkinghorn, încremenită în linişte, era tot atât de inexpresivă ca şi hainele lui învechite. Ai fi putut chiar spune că în tot acel timp nu s-a gândit la nimic. Nu arăta nici răbdare, nici nerăbdare, nu părea nici atent, nici distrat. Nu arăta nimic, decât carapacea sa. După cum n-ai putea să-ţi dai seama de timbrul unui instrument muzical delicat văzându-i doar cutia, tot astfel nu puteai afla timbrul domnului Tulkinghorn văzându-i doar carapacea.

În sfârşit, iată-l că intervine, adresându-se tânărului medic, în felul său indiferent, profesional:

— Am trecut pe aici, începe el, puţin înaintea dumneavoastră, cu gândul de a-i da mortului acestuia, pe care nu l-am văzut niciodată când era viu, ceva de lucru în meseria lui de copist. Am auzit de el de la librarul meu Snagsby din Imobilul Cook. Deoarece nimeni de aici n-are habar de el, n-ar fi rău să trimitem după Snagsby. A! se adresează el bietei femei trăsnite, care l-a văzut adesea în Curtea de Justiţie şi pe care şi el a văzut-o adeseori şi care, cu o mimică speriată, e gata să plece după librar: ce-ar fi să te duci dumneata?

În timpul cât e ea plecată, medicul renunţă la investigaţiile lui fără sorţi de izbândă şi-şi acoperă obiectul consultaţiei cu pătura peticită. Domnul Krook schimbă cu el un cuvânt, două. Domnul Tulkinghorn nu spune nimic, ci stă mereu neclintit lângă vechiul geamantan.

Domnul Snagsby soseşte în grabă, cu halatu-i cenuşiu şi cu mânecuţele-i negre.

— Vai de mine, vai de mine! face el. Vasăzică s-a sfârşit cu dânsul! Doamne apără!

— Snagsby, poţi să dai vreo informaţie stăpânului casei despre această nefericită făptură? întreabă domnul Tulkinghorn. Se pare că era în urmă cu plata chiriei. Şi trebuie îngropat, vezi bine!

— Păi, domnule, face domnul Snagsby, slobozindu-şi tusea slugarnică în dosul palmei; zău, nu ştiu ce sfat v-aş putea da, afară doar că să trimitem după funcţionarul de la starea civilă.

— Eu nu-ţi cer sfatul, îi întoarse vorba domnul Tulkinghorn. De-i vorba de sfaturi, eu am chemarea să le dau…

— Nimeni mai bine ca dumneavoastră, domnule, face domnul Snagsby cu tusea-i plină de respect.

— Întreb dacă ştii ceva în privinţa rudelor sale, a locului de unde a venit sau orice altceva în legătură cu el.

— Vă încredinţez, domnule, răspunde domnul Snagsby, după ce şi-a anticipat răspunsul cu o tuse de supusă împăcăciune, că nu ştiu deloc de unde a venit, după cum nu ştiu nici…

— Unde s-a dus, poate, sugerează medicul, ca să-l ajute.

Urmează o pauză. Domnul Tulkinghorn se uită la librar.

Domnul Krook, cu gura deschisă, caută pe cineva în apropiere cu care să vorbească.

— Cât despre rubedenii, domnule, urmează domnul Snagsby, dacă cineva mi-ar spune: „Snagsby, uite ici douăzeci de mii de lire, îţi stau la dispoziţie la Banca Angliei, dacă-mi spui numele măcar al uneia dintre ele“, n-aş fi în stare să răspund, domnule! Acum vreun an şi jumătate, după modesta mea părere, adică la vremea când a venit să-şi ia locuinţă în prezenta prăvălie de zdrenţe şi sticle vechi…

— Aşa-i, atunci a venit, face Krook, încuviinţând cu capul.

— Acum vreun an şi jumătate, urmează domnul Snagsby, prinzând curaj, a venit în casa noastră, într-o bună dimineaţă, după micul dejun, şi găsindu-mi soţioara (căreia eu îi spun doamna Snagsby, când vorbesc despre ea) – găsind-o aşadar în prăvălie, i-a prezentat un specimen de caligrafie şi i-a dat să înţeleagă că era în căutare de lucru de copiat şi că era… ca să nu pun prea mult punctul pe i… (scuza favorită a domnului Snagsby când spunea lucrurilor pe şleau, scuză pe care o prezenta totdeauna cu un soi de sinceritate convingătoare) că era lefter! Nevestica mea îndeobşte nu prea ţine cu străinii mai ales când… ca să nu pun prea mult punctul pe i… vin cu cerutul. Dar în privinţa omului acestuia a avut un soi de slăbiciune; fie că era nebărbierit, sau că părul lui avea nevoie de îngrijire, sau cine ştie pentru care alte temeiuri muiereşti, vă las pe dumneavoastră să judecaţi; şi i-a primit mostra de scriere şi la fel şi adresa. Nevestica mea nu prea ţine minte numele, urmează domnul Snagsby, încercându-şi în palmă tusea plină de respect, şi socotea că Nemo e unul şi acelaşi cu Nimrod. Drept care îşi luase obiceiul să-mi spună ori de câte ori venea vorba la masă: „Domnule Snagsby, tot nu i-ai găsit de lucru lui Nimrod?“ sau „Domnule Snagsby, de ce nu i-ai dat lui Nimrod cele treizeci şi opt de coale din dosarul Jarndyce?“ sau altele asemenea. Şi iată aşa s-a întâmplat că şi-a găsit treptat de lucru la noi. Şi asta-i tot ce ştiu de el, pe lângă că era iute de mână la scris şi că nu-şi economisea noaptea când avea de lucru şi că dacă-i dădeai să copieze, să zicem patruzeci şi cinci de coale miercuri seara, ţi le aducea gata făcute joi dimineaţa. Toate acestea, încheie domnul Snagsby făcând o plecăciune politicoasă cu pălăria spre pat şi adăugând totodată: n-am nici o îndoială că prea onoratul meu prieten le-ar adeveri, dacă ar mai fi în stare s-o facă.

— N-ar fi mai bine să vezi, interveni domnul Tulkinghorn către Krook, dacă n-are cumva ceva hârtii care ar putea să te lămurească? Se va face o anchetă şi vei fi chestionat. Ştii să citeşti?

— Nu. Nu ştiu, răspunse bătrânul, rânjind brusc.

— Snagsby, urmă domnul Tulkinghorn, cercetează camera în locul lui. Altfel are să aibă necazuri şi greutăţi. Fiind aici, pot să aştept dacă-i daţi zor, mai apoi am să-i pot fi martor, dacă va fi cumva nevoie, şi să declar că totul e în ordine şi conform legii. Dacă-i ţii lumânarea domnului Snagsby, amice, el are să vadă îndată dacă este ceva care să-ţi vină în ajutor.

— Mai întâi de toate, iată un geamantan vechi, domnule, făcu domnul Snagsby.

— Ah, aşa e, într-adevăr.

Domnul Tulkinghorn nu pare să-l fi văzut mai înainte, cu toate că stă aşa de aproape de el şi cu toate că alte lucruri mai că nu sunt în cameră, Dumnezeu mi-e martor.

Negustorul de vechituri ţine lumânarea, iar librarul purcede la cercetare. Medicul se sprijină de colţul căminului; domnişoara Flite se uită pe furiş şi tremură în pragul uşii. Vechiul şi priceputul adept al vechii şcoli, cu pantalonii lui bufanţi de culoare neagră spălăcită, legaţi cu panglici la genunchi, cu vesta-i mare, neagră, şi cu haina-i neagră, lungă în mâneci, şi cu smocul de cravată albă pleoştit, împreunat într-un nod, aşa cum numai Aristocraţia se pricepe, stă ţeapăn exact în acelaşi loc şi în aceeaşi atitudine.

În geamantanul cel vechi se găsesc câteva articole de îmbrăcăminte fără nici o valoare; mai e un teanc de chitanţe pentru lucruri amanetate la Muntele de pietate, acele bilete cu care treci barierele pe drumul Sărăciei; mai este o hârtie mototolită care miroase a opiu, şi pe care sunt mâzgălite nişte însemnări sumare ca: în cutare zi, luat atâtea grăunţe; în cutare altă zi, luat cu atât mai multe grăunţe; însemnări începute cu câtva timp înainte, ca şi cum ar fi avut de gând să fie urmate cu regularitate, dar care, curând după aceea, fuseseră abandonate. Mai sunt câteva petice de ziare murdare, rapoartele Parchetului privind anumite cazuri de deces; altceva nu mai e. Caută şi în dulap, şi în sertarul mesei pătate de cerneală. Nu-i nici urmă de scrisoare veche sau de orice alt înscris. Medicul cercetează hainele cu care e îmbrăcat copistul. Un briceag şi câţiva bănuţi e tot ce găseşte. Până la urmă, sfatul domnului Snagsby se dovedeşte a fi cel mai bun şi ofiţerul stării civile trebuie neapărat chemat.

Astfel că locatara cea mică şi sărită din minţi pleacă după ofiţerul stării civile, iar ceilalţi ies afară din cameră.

— Nu lăsa pisica înăuntru! zice medicul; aşa ceva nu se cuvine!

Domnul Krook o mână afară înaintea lui, iar pisica se furişează jos pe scară, vânturându-şi coada mlădioasă şi lungindu-şi botul.

— Noapte bună! zice domnul Tulkinghorn şi pleacă acasă, la Alegoriile lui de pe tavan şi la meditaţie.

În timpul ăsta, noutatea a făcut ocolul curţii. Grupuri de locatari se adună ca să dezbată evenimentul şi avangarda armatei de curioşi (în majoritate băieţi) este împinsă înainte înspre fereastra domnului Krook, pe care o cercetează îndeaproape. Un poliţist s-a şi urcat sus în cameră şi a coborât iarăşi la uşă, unde stă ca un turn aplecându-se doar din când în când ca să vadă băieţii strânşi întâmplător la baza lui de operaţii; dar de câte ori dă cu ochii de ei, aceştia se dau îndărăt intimidaţi. Doamna Perkins, care de câteva săptămâni nu mai vorbea cu doamna Piper, ca urmare a unei neplăceri ce se trăgea de la tânărul Perkins care îi arsese una tânărului Piper, îşi reia cu acest prilej prielnic raporturile prieteneşti. Băiatul de la cârciuma din colţ, amator privilegiat, ca unul ce are cunoştinţe temeinice despre viaţă, având de-a face din când în când şi cu beţivi şi care are înfăţişarea unui tânăr dintr-o bucată, ce nu poate fi asaltat cu ciomege şi nici băgat la închisoare, schimbă păreri confidenţiale cu poliţistul. Lumea îşi vorbeşte de la ferestre peste curte şi informatori cu capul gol vin în goană din strada Înaltei Curţi ca să afle ce se întâmplă. Sentimentul general pare să fie că-i o cerească binecuvântare faptul că domnul Krook n-a pierit şi el odată cu celălalt, sentiment amestecat însă cu o mică dezamăgire firească. În toiul zarvei, soseşte ofiţerul stării civile.

Reprezentant al parohiei, cu toate că e socotit în cartier drept un personaj ridicol, ofiţerul stării civile se bucură de oarecare popularitate pentru moment, de n-ar fi doar decât că-i omul ce poate merge să vadă cadavrul. Poliţistul îl socoate drept un dobitoc de civil, o rămăşiţă din vremurile barbare ale vechilor paznici; dar îi îngăduie trecerea, ca ceva ce trebuie tolerat până când Guvernul se va hotărî să-l desfiinţeze. Zarva se înteţeşte pe măsură ce veştile umblă din gură în gură, cum că omul parohiei a sosit la faţa locului şi a intrat înăuntru.

După o vreme, împuternicitul parohiei iese, mărind încă o dată zarva, care în scurtul răstimp aproape se potolise. Se pare că umblă după martori pentru ancheta de mâine, martori care să poată spune anchetatorului şi juraţilor ceva cu privire la decedat.

Face numaidecât apel la o droaie de oameni care nu pot să-i spună nimic, câtuşi de puţin. Pare mai îndobitocit de faptul că i se repetă întruna că feciorul doamnei Green „e şi el copist şi că l-a cunoscut pe mort mai bine decât oricine“… care fecior al doamnei Green se constată, după cercetările făcute, că e în momentul de faţă îmbarcat pe o navă în drum spre China, de vreo trei luni, dar se vântură părerea că se poate lua legătura cu el prin telegraf, pe baza unei cereri îndreptată Lorzilor Amiralităţii. Împuternicitul parohiei intră în diferite prăvălii şi localuri, întrebând clienţii, totdeauna închizând mai întâi uşa şi apoi scoţând oamenii din sărite prin înlăturarea unora, prin tărăgănări şi tot soiul de idioţenii. Poliţistul e văzut că-i zâmbeşte băiatului de la birt. Publicul îşi pierde răbdarea şi urmează reacţia. Zeflemele la adresa ofiţerului stării civile, rostite de voci tinere şi stridente, cum că ar fi fiert un băiat; fragmente dintr-un cântec popular, în legătură cu asemenea faptă, cântate în cor, afirmând că din băiat s-a făcut supă pentru azilul de săraci, în sfârşit, poliţistul găseşte de cuviinţă să recurgă la lege şi pune mâna pe unul dintre cei ce cântau, căruia îi dă drumul după ce ceilalţi au rupt-o la fugă, cu condiţia ca şi el s-o şteargă, hai! şi să termine cu asta… condiţie pe care cel eliberat o pune în aplicare. Astfel, pentru moment, zarva se potoleşte complet şi poliţistul nepăsător (pentru el ceva opiu mai mult sau mai puţin nu înseamnă nimic), cu capela strălucitoare, cu gulerul tare, cu haina lui uriaşă ţeapănă, cu curea solidă, cu cătuşe la el şi toate celelalte necesare, îşi urmează mersul alene, în sus şi-n jos, cu pasul greu, bătând din palmele-i înmănuşate în alb şi oprindu-se din când în când la câte un colţ de stradă, ca să descopere, din întâmplare, tot ce se poate, de la copilul părăsit, până la crimă.

Sub vălul protector al nopţii, ofiţerul stării civile, slab de minte, vine, strecurându-se pe strada Înaltei Curţi cu citaţiile sale în care numele fiecărui jurat e scris greşit şi nimic nu-i scris corect, decât numele lui pe care nimeni nu-l poate citi sau nu doreşte să-l ştie. Citaţiile odată notificate şi martorii propuşi fiind preveniţi, ofiţerul Stării Civile se duce la domnul Krook, unde are o scurtă întâlnire cu câţiva anumiţi cerşetori care, sosind puţin după aceea, sunt conduşi sus la etaj, şi aici lăsaţi în grija marilor ochi din obloane să se uite la acea ultimă formă ca la ceva nou pe care lăcaşul pământean o dăruieşte acelui Nimeni şi Tuturor.

Şi, toată noaptea, sicriul stă gata lângă geamantanul cel vechi, iar forma solitară de pe pat, insul a cărui cărare în viaţă l-a mânat patruzeci şi cinci de ani, zace acolo fără să lase-n urma lui nimic mai mult decât ar fi lăsat un copil lepădat.

A doua zi curtea imobilului e toată însufleţită, de parcă ar fi bâlci, cum zice doamna Perkins, mai mult decât împăcată cu doamna Piper, într-o convorbire amicală cu această femeie minunată. Anchetatorul trebuie să ia loc în sala „Flamura Soarelui“, de la primul etaj, unde au loc de două ori pe săptămână reuniunile muzicale la care pupitrul este ocupat de un gentilom cu celebritate profesională, având în faţă pe Micul Swills, cântăreţul comic, care speră (potrivit afişului din fereastră) că prietenii se vor aduna în jurul său şi vor sprijini un talent de mâna întâi. Toată dimineaţa aceea sala „Flamura Soarelui“ a zbârnâit de treburi. Înşişi copiii au atâta nevoie de forţă, din pricina puternicei emoţii generale, încât un plăcintar, care s-a aşezat cu acest prilej la colţul imobilului, spune că plăcintele se topesc ca fumul. În vremea asta, împuternicitul parohiei, bătând drumul fără rost între uşa stabilimentului lui Krook şi uşa sălii „Flamura Soarelui“, arată câtorva oameni de caracter şi discreţi obiectul ciudat pe care îl are în păstrare şi primeşte ca răsplată un pahar de bere sau altceva.

La ceasul stabilit, soseşte anchetatorul, care e aşteptat de juraţi şi este primit cu o salvă de popice de pe terenul de popice bun şi uscat de lângă sala „Flamura Soarelui“. Anchetatorul umblă prin cârciumi mai mult decât oricare fiinţă omenească; în cariera lui mirosurile de rumeguş, bere, fum de tutun şi alcool fac un tot cu moartea, sub înfăţişările ei cele mai îngrozitoare. Este îndrumat de reprezentantul parohiei şi de hangiu în sala de muzică unde îşi pune pălăria pe pian şi ia un scaun stil Windsor din capul unei mese lungi, formată din mai multe mese scurte puse cap la cap şi încărcate cu oale şi pahare, alcătuind nişte cercuri cleioase decorative cu spirale fără de capăt. O parte dintre juraţi, câţi pot să se înghesuie la masă, stau acolo. Ceilalţi stau printre scuipători şi lulele, sau se sprijină de pian. Deasupra capului anchetatorului se află mânerul de la capătul funiei unui clopot, o cunună mică de fier ce lasă parcă impresia că această Maiestate a Curţii de Justiţie, peste puţină vreme, va fi spânzurat.

Să se citească lista juraţilor şi să se depună jurământul! În timp ce se desfăşoară ceremonia, intrarea unui omuleţ durduliu, cu un guler mare, răsfrânt, cu ochii înlăcrimaţi şi cu nasul umflat, face senzaţie; el se aşază modest lângă uşă, ca unul din marele public, dar pare în acelaşi timp un obişnuit al locului. Umblă vorba în şoaptă cum că acesta ar fi Micul Swills. Se crede şi n-ar fi imposibil să-şi pregătească o parodie a anchetatorului, din care să facă numărul de atracţie, seara, la Reuniunea Muzicală.

— Aşadar, domnilor, reia anchetatorul, sunteţi convocaţi aici în vederea unei anchete asupra morţii unei persoane. În faţa Domniilor Voastre se vor depune mărturii în privinţa împrejurărilor în care s-a petrecut moartea aceea şi Domniile Voastre vă veţi da verdictul potrivit cu… Popicele! Trebuie oprit jocul, hai, opreşte-l, ofiţere!… potrivit cu mărturiile şi nu cu altele. Primul lucru de făcut, să examinăm decedatul!

— Faceţi loc, ei, voi de colo! strigă ofiţerul stării civile.

Aşa că toţi părăsesc încăperea într-un convoi, mergând care încotro, cam în felul unui cortegiu funebru răzleţit, şi se duc să facă cercetarea în locuinţa domnului Krook, de la etajul doi, din spate, de unde câţiva dintre juraţi se retrag în grabă, palizi la faţă. Reprezentantul parohiei îşi dă toată osteneala ca doi domni nu tocmai curaţi la manşete şi nu prea în ordine cu butonii (pentru a căror aşezare el făcuse rost de o măsuţă specială lângă anchetator, în sala Reuniunii Muzicale), să poată vedea tot ceea ce este de văzut. Căci ei sunt cronicarii oficiali ai unor asemenea investigaţii, plătiţi cu rândul la ziar, iar el nu-i cu nimic mai presus de slăbiciunile tuturor oamenilor, ci trage nădejde să vadă tipărit ce a zis şi ce a făcut „Mooney“, neobositul şi destoinicul ofiţer al stării civile de la faţa locului; ba chiar aspiră să vadă numele Mooney menţionat cu tot atâta reputaţie şi respect ca şi numele călăului din ultima vreme.

Micul Swills aşteaptă să se întoarcă anchetatorul şi juraţii. La fel şi domnul Tulkinghorn este primit ceremonios şi aşezat lângă anchetator: între acest înalt funcţionar de Justiţie, o masă de biliard şi lada cu cărbuni. Investigaţia purcede. Juriul află cum a murit obiectul cercetării lor şi altceva nu mai află despre el.

— Un eminent jurist se află de faţă, domnilor, zice anchetatorul, care, după câte sunt informat, se găsea din întâmplare la faţa locului când a fost descoperit decesul, dar el n-ar putea decât să repete mărturiile pe care le-aţi auzit până acum de la medic, proprietar, locatară şi librar; de aceea nu-i nevoie să-l mai necăjim: mai e cineva de faţă care ştie ceva în plus?

Doamna Piper, împinsă de doamna Perkins. Doamna Piper jură.

— Anastasia Piper, domnilor. Căsătorită. Ei, doamnă Piper… ce ai de spus în privinţa asta?

Oho! doamna Piper are o grămadă de povestit, mai cu seamă în paranteză şi fără punctuaţie, cu toate că n-are mare lucru de spus. Doamna Piper locuieşte în Imobilul Cook (în care soţul ei este maistru dulgher) şi demult tare aşa cum se ştie prea bine printre vecini (socotind o zi după cea din ajunul creştinării fără preot a lui Alexander James Piper, în vârstă de optsprezece luni şi patru zile împlinite din cauză că nimeni nu se mai aştepta să trăiască într-atât erau, domnilor, durerile de gingii ale acestui copil) că Reclamantul – aşa stăruie doamna Piper să-l numească pe cel mort – se zicea că s-a vândut Satanei. Ce crezi? Din căutătura Reclamantului se trag toate spusele astea! Îl vedea pe Reclamant adesea şi şi-a dat seama cât de feroce e faţa lui şi că nu trebuie lăsat să meargă printre copii care e timid (că dacă nu credeţi poate madam Perkins să fie adusă aici de faţă pentru că tot e aici ca să facă cinste soţul, şi ei, şi familiei). L-a văzut pe Reclamant iritat şi tulburat de copii (căci copiii nu e niciodată, care nu te poţi aştepta la ei special când are chef de joacă să fie cu doxă la cap care nici dumneata singur nu eşti). Din asemenea pricini şi a căutăturii lui întunecate l-a visat adeseori cum scoate din buzunar un târnăcop şi-i crapă capul lui Johnny (care copilul nu ştie de frică şi regulat l-a huiduit, ţinându-se scai de el) cu toate acestea nu l-a văzut niciodată pe Reclamant că scoate din buzunar vreun târnăcop sau altă asemenea sculă, departe de ea. L-a văzut, ce-i drept, alergând când era fugărit şi huiduit, care n-are slăbiciune pentru copii, şi niciodată nu l-a văzut vorbind cu copiii sau cu cei mari vreodată (afară de băiatul care mătură trecerea de vale pe uliţă, peste drum, după colţ, care dac-ar fi aici ar spune c-a fost văzut vorbind cu el adesea).

Zice anchetatorul:

— Băiatul acela e-aici?

Zice ofiţerul:

— Nu, domnule anchetator, nu e aici.

Zice anchetatorul:

— Du-te şi adu-l atunci.

Cât lipseşte sârguinciosul şi isteţul funcţionar, anchetatorul stă de vorbă cu domnul Tulkinghorn.

— O! Iată băiatul, domnilor!

Iată-l, plin de noroi, pare răguşit şi tare jerpelit. Aşa, băiete… Dar staţi o clipă. Atenţie! Băiatul trebuie supus la câteva cercetări preliminare.

Numele: Jo. De altul, habar n-are. Nu ştie că fiecare om are două nume. N-a auzit de când e el de-aşa ceva. Nu ştie că Jo e o prescurtare de la un nume mai lung. Socoate că pentru el e destul de lung. Nu vede nimic rău în asta. Să-l scrie?… Nu. Nu ştie să scrie. N-are tată, n-are mamă. N-are prieteni, n-a umblat la şcoală. Unde stă? El ştie de mătură şi ştie că-i rău să spui minciuni. Nu-şi aminteşte cine i-a spus de mătură, sau de minciuni, dar pe amândouă le ştie. N-ar putea spune ce-are să păţească după ce moare, dacă spune vreo minciună domnilor de faţă aici, dar crede că va fi ceva foarte rău, o să-l pună la pedeapsă şi bine i-ar face… aşa că va spune drept.

— Nu merge, domnilor! zice anchetatorul clătinând melancolic din cap.

— Credeţi că nu-i puteţi primi mărturia, domnule anchetator? întrebă cu politeţe un jurat.

— Nici vorbă, face anchetatorul. L-aţi auzit pe băiat zicând: N-aş putea spune!… asta nu merge, ştiţi doar. Nu ne putem sprijini pe aşa ceva la Înalta Curte de Justiţie, domnilor. Asta-i curată corupţie! Aprod, scoate băiatul afară.

Se renunţă la băiat, spre lămurirea deplină a celor de faţă, mai cu seamă a Micului Swills, cântăreţul comic. Aşa. Mai sunt alţi martori? Nici un alt martor.

— Ei bine, domnilor! Iată un necunoscut despre care s-a dovedit că avea obiceiul să ia, de un an şi jumătate, opiu în cantităţi mari; a fost găsit mort de prea mult opiu. Dacă socotiţi că aveţi vreo dovadă din care să trageţi concluzia că s-a sinucis, veţi ajunge la această concluzie. Dacă socotiţi că e cazul unei morţi accidentale, veţi găsi verdict potrivit cu situaţia.

Verdict potrivit cu situaţia. Moarte accidentală. Nici o îndoială. Domnilor, sunteţi liberi. Bună ziua!

În timp ce anchetatorul îşi încheie nasturii de la haina lui mare, domnul Tulkinghorn şi cu librarul îl ascultă într-un colţ pe martorul înlăturat.

Făptura aceea netrebnică ştie doar că mortul (pe care l-a recunoscut după faţa-i galbenă şi părul negru) era uneori huiduit şi gonit pe străzi. Că într-o noapte geroasă de iarnă, când el, băiatul, tremura de frig pe-un prag de uşă, omul acela s-a întors ca să se uite la el, s-a apropiat şi, după ce l-a întrebat şi a aflat că n-are nici un prieten pe lume, a zis: „Nici eu n-am. Nici unul!“. Şi i-a dat bani de cină şi de dormit pe-o noapte. Că de atunci omul a vorbit cu el de multe ori şi îl întreba dacă dormea tun noaptea, şi cum îndură frigul şi foamea, şi dacă a dorit vreodată să moară şi alte ciudate întrebări asemănătoare. Că atunci când omul n-avea bani, îi spunea în treacăt: „azi sunt la fel de sărac ca tine, Jo“, dar când avea, totdeauna (zice băiatul din toată inima) era tare bucuros să-i dea şi lui câţiva gologani.

— A fost tare bun cu mine, aşa a fost, zice băiatul, ştergându-şi ochii cu mâneca lui ferfeniţită. Văzându-l chiar acuma, zăcând ţeapăn întins, aş vrea să fi putut să m-audă ce-am spus de el. A fost tare bun cu mine, aşa a fost!

În timp ce coboară scara, târşindu-şi picioarele, domnul Snagsby stă şi-l aşteaptă să-i pună o jumătate de coroană în mână.

— Dacă cumva mă vezi venind cu nevestica mea… vreau să spun cu o doamnă, şi trec prin faţa ta, zice domnul Snagsby, punându-şi degetul pe nas, să nu cumva să spui că ţi-am dat vreun ban.

O bucată de vreme, juraţii mai zăboviră prin sala „Flamura Soarelui“, stând de vorbă. Ceva mai târziu, vreo şase dintre ei au fost învăluiţi într-un nor de fum de pipă ce pătrundea în vorbitorul sălii „Flamura Soarelui“; doi dintre ei o apucară spre Hampstead, iar patru se vorbesc să meargă seara la o piesă de teatru, cu preţ redus, şi s-o încheie c-un chef cu stridii. Micul Swills e poftit de mai mulţi la un pahar. Fiind întrebat ce crede despre cum s-a procedat, îşi dă cu părerea (tăria lui constând într-un limbaj popular) că a fost „o chestie cam albastră“. Patronul sălii „Flamura Soarelui“, socotindu-l pe Micul Swills atât de popular, îl recomandă în termeni elogioşi juraţilor şi publicului, adăugând că nu ştie pe altul care să-l întreacă în cuplete hazlii, cât despre costumele lui fanteziste, ar putea umple o căruţă întreagă.

Astfel, treptat, sala „Flamura Soarelui“ se topeşte în umbra nopţii pentru ca mai apoi să răsară din beznă, strălucind puternic în lumina lămpilor de gaz. Făcându-se şi ceasul Reuniunii Muzicale, gentilomul, acel profesionist celebru, ia loc pe podium; în faţă îi stă (cu obrajii sulemeniţi) Micul Swills; prietenii se strâng în jurul lor ca să susţină asemenea talente de mâna întâi. Când petrecerea era în toi, Micul Swills zice:

— Domnilor, dacă-mi îngăduiţi, am să încerc o descriere pe scurt a unei scene din viaţa adevărată, care s-a petrecut aici, astăzi.

E foarte aplaudat şi susţinut; el iese în chip de Swills şi vine înăuntru în chip de anchetator (nici pomeneală să semene cu el); descrie ancheta, cu antracte distractive, acompaniate de pian la refrenul: Cu bagheta lui (a anchetatorului) tippy tol li doll, tippy tol lo doll, tippy tol li doll, Dee! (taram tam taram… tam…)

Zdrăngănitul pianului în sfârşit tace şi prietenii Muzicii se risipesc cu toţii pe la culcuşurile lor. Atunci se lasă liniştea în jurul singuraticei făpturi ce zace acum în cea din urmă locuinţă pământeană şi e vegheat în timpul celor câtorva ceasuri de linişte ale nopţii de ochii căscaţi din obloane. Dacă mama, la sânul căreia omul acesta dat uitării s-a cuibărit pe când era copilaş, cu privirile înălţate spre faţa ei iubitoare şi cu mâna plăpândă abia ştiind cum să se prindă de gâtul către care se strecura bâjbâind, l-ar fi putut profetic vedea cum e acum, vai cum i-ar fi părut de imposibilă atare privelişte! O, dacă în zilele cele bune focul stins de el a ars pentru o femeie care l-a ţinut cu drag în suflet, unde-i oare femeia aceea, acum când cenuşa lui mai stă încă pe pământ!

La casa domnului Snagsby din Curtea lui Cook e orice, numai noapte de odihnă, nu; aici Guster îşi ucide somnul, căzând, aşa cum însuşi domnul Snagsby recunoaşte, ca să nu punem prea mult punctul pe i, dintr-un leşin în altul, până la douăzeci. Pricina acestei crize e că Guster are o inimă miloasă şi un ce impresionabil, care trece drept imaginaţie… de n-ar fi fost trecutul ei de la Tooting şi de la azilul parohial. Zică-i cum i-o zice, dar a fost atât de groaznic de impresionant în timpul ceaiului când domnul Snagsby a povestit ancheta la care fusese de faţă, încât la vremea cinei s-a prăbuşit în bucătărie, precedată în zbor de o bucată de brânză de Olanda, şi a căzut într-un leşin de durată neobişnuită, din care abia a ieşit şi a căzut în altul, şi-apoi în altul, şi tot aşa într-un lanţ de leşinuri, cu pauze scurte între ele, pauze de care a profitat adresând implorări patetice către doamna Snagsby ca să nu-i dea preaviz de concediere „când şi-o veni cu totul în fire“; de asemenea în rugăminţi către întreaga casă, ca s-o lase acolo jos pe pietre şi lumea să se ducă la culcare. Aşa că domnul Snagsby, auzind în sfârşit cocoşul de la lăptăria cea mică de pe strada Cursitor că sloboade acel extaz dezinteresat pe subiectul zorilor, zice, trăgând adânc aerul în piept, deşi e unul din cei mai răbdători oameni:

— Credeam c-ai dat ortul popii, zău aşa!

Ce problemă crede pasărea asta entuziastă că rezolvă când se încordează în aşa hal, sau de ce-ar trompeta un asemenea „Cucurigu!“ pe o chestie ce nu poate avea nici o importanţă pentru ea (cu toate că şi oamenii cotcodăcesc fraze goale în felurite prilejuri publice), asta o priveşte personal. Destul că ziua vine, că dimineaţa vine, că amiaza vine.

În fine, omul cel vrednic şi isteţ, care a fost pomenit ca atare, chiar în ziarele de dimineaţă, vine cu cârdul lui de calici la domnul Krook acasă, să ridice trupul scumpului nostru frate, decedat aici, ca să-l ducă la un cimitir încercuit, ciumat şi scârnav, din care bolile molipsitoare trec în trupurile scumpilor noştri fraţi şi surori care încă n-au decedat, în timp ce scumpii noştri fraţi şi surori care dau târcoale scărilor dosnice ale instituţiilor, da-le-ar Domnul să decedeze!, sunt tare mulţumiţi de sine şi binevoitori. Pe-un petic groaznic de pământ, de care şi turcul s-ar fi ferit ca de-o oroare blestemată, iar păgânul s-ar fi cutremurat de groază, îl aduc pe scumpul nostru frate, decedat aici, ca să-şi primească creştineasca îngropăciune. Cu toate oasele din jur ce se holbează din toate părţile, în afară de locurile unde câte un mic tunel puturos al vreunei curţi îşi revarsă prin gardul de fier al cimitirului toate netrebniciile vieţii ce dau asalt morţii şi toate otrăvurile morţii ce dau asalt vieţii, aici îl coboară pe scumpul nostru frate, la un sfert sau o jumătate de metru adâncime, aici îl împlântă în putreziciune, ca să se ridice din putreziciune ca o stafie răzbunătoare la căpătâiul celor bolnavi, ca o mărturie ruşinoasă pentru veacurile viitoare despre cum civilizaţia şi sălbăticia au cutreierat mână în mână pe insula asta lăudăroasă.

Hai, noapte, vino, şi tu orb întuneric, veniţi, căci prea curând voi n-aţi putea veni şi nici prea mult voi n-aţi putea rămâne lângă-un loc ca ăsta! Veniţi şi voi, slabe lumini risipite în ferestrele urâtelor case. Şi voi, care-năuntru comiteţi mârşăvii, faceţi-le măcar înlăturând asemenea privelişte înfiorătoare! Hai, vino, văpaie a gazului ce arzi atât de mohorât peste grilajul de fier pe care văzduhul otrăvit îşi lasă scursorile malefice, cleioase la atingere! E bine să puteţi striga fiecărui trecător, spunându-i: „Priveşte aici!“.

Odată cu noaptea, prin curtea cu tunel se-apropie o făptură cu umerii plecaţi înainte, oprindu-se în afara grilajului de fier. Se ţine de gard cu mâinile, priveşte printre gratii şi stă aşa, uitându-se înăuntru o bucată de vreme.

Apoi, cu mătura veche cu care a venit, mătură uşurel şi cu sârg treapta; se uită apoi iar înăuntru o vreme şi pe urmă pleacă.

Jo, tu eşti? Bine, bine! Deşi martor înlăturat, care nici aici n-ai putea spune întocmai ce ţi se va întâmpla în nişte mâini mai atotputernice decât cele ale oamenilor, nu eşti robit cu totul de întuneric. Ceva, ca o depărtată rază de lumină, licăreşte în mintea ta care-a şoptit acel:

„A fost tare bun cu mine, aşa a fost!“

Capitolul XII

La pândă

Ploaia a încetat în Lincolnshire în sfârşit, şi Chesney Wold a prins a-şi veni în fire. Doamna Rouncewell nu-şi mai vede capul de-atâtea griji gospodăreşti, fiindcă Sir Leicester şi Lady Dedlock sosesc acasă de la Paris. Rubrica mondenă a prins de veste şi a răspândit îmbucurătoarea noutate ignorantei Anglii. S-a mai prins de asemenea de veste că Domniile Lor vor da o recepţie în cinstea unui grup ilustru şi distins din „l’élite du beau monde“¹ (cronica rubricii mondene engleze e cam plăpândă în termeni, dar capătă puteri de uriaş când se adapă la vocabularul francez) în ospitalierul şi anticul sediu al familiei, din Lincolnshire.

Spre mai marea cinstire a iluştrilor şi distinşilor oaspeţi şi pe deasupra şi a aşezării de la Chesney Wold, arcul distrus al podeţului din parc a fost reparat, iar apa ce s-a retras în propria-i albie, traversată din nou graţios de podeţul întregit, adaugă un anume farmec peisajului contemplat din casă. Lumina soarelui senină şi rece scânteiază în crângurile plăpânde şi ia aminte cu toată înţelegerea la vântul aspru ce împrăştie frunzele şi usucă muşchiul, apoi alunecă peste parc după umbrele mişcătoare ale norilor, pe care le fugăreşte cât e ziua de lungă, fără să le prindă. Sau cată înăuntru pe la ferestre, şi aşază pe portretele ancestrale dungi şi pete de lumină pe care pictorii nicicând nu le-au avut de gând. Un fascicol de lumină lat cade ca un stigmat de-a curmezişul portretului Doamnei Noastre de deasupra căminului celui mare şi-apoi se prăbuşeşte strâmb în jos pe vatră, părând c-o despică.

Pe-aceeaşi lumină rece de seară şi pe-acelaşi vânt aspru, Lady Dedlock şi Sir Leicester, în atelajul lor de călătorie, (camerista doamnei şi valetul de încredere al lui Sir Leicester stând pe scaunele dindărătul trăsurii) pornesc spre casă. Într-o larmă considerabilă de clinchete de clopoţei, pocnituri de bici, cu multe demonstraţii de opinteli din partea celor doi cai neînşeuaţi şi a celor doi călăreţi grozavi cu pălării sticlind de luciu, cu cizme până peste genunchi şi cu pletele şi cozile unduind, au pornit-o într-un iureş din curtea hotelului Bristol din Place Vendôme, şi au trecut în galop printre colonadele împestriţate de soare şi umbră de pe Rue de Rivoli şi grădina nefastului palat al unui rege şi regine descăpăţânaţi, şi mai departe prin Place de la Concorde, Champs Elysées, ieşind din Paris prin Porte de l’Étoile.

La drept vorbind, nu se pot depărta atât de repede pe cât trebuie; fiindcă, chiar şi aici, Doamna Noastră s-a plictisit de moarte. Concerte, recepţii, operă, teatre, plimbare în faeton, nimic nu mai e nou sub cerul ăsta învechit pentru Doamna Noastră. Chiar sâmbăta trecută, când biata prostime se bucura înăuntrul Cetăţii jucându-se cu copiii printre copacii tunşi şi statuile din Grădina Luvrului, plimbându-se câte douăzeci în rând pe Champs Elysées, ce arătau încă mai paradiziace cu căluşeii şi panoramele împrăştiate de-a lungul largii artere; din când în când, unii strecurându-se în sumbra Catedrală Notre Dame ca să şoptească un cuvânt, două, la temelia unei coloane, în pâlpâirea unui grătar mic şi ruginit plin de lumânările vijelioase; iar în afara zidurilor, încercuind Parisul plin de dans, amoruri, chefuri cu vin şi tutun, vizitare de morminte, biliard, joc de cărţi, domino, escrocherii, lăsând în urmă belşug de hoituri şi gunoaie… chiar sâmbăta trecută Doamna Noastră, cuprinsă de deznădejdea plictisului şi încătuşată de uriaşa disperare, aproape că a avut o pornire de ură chiar împotriva cameristei sale, care era tare veselă.

Iată de ce i se pare că nu poate pleca prea repede din Paris. Oboseala sufletească îi stă în faţă, la fel cum îi stă şi-n spate… spiriduşul Ariel a încins întreg pământul, jur-împrejur, cu o cingătoare de plictis ce nu poate fi dezlegată… şi deci singura ei scăpare, doar în parte, e să fugă din locul în care dezgustul a prins iarăşi s-o încerce. Să ne lepădăm dar de Paris, lăsându-l îndărăt, la distanţă, schimbându-l pe drumuri fără de sfârşit şi pe încrucişări de drumuri mărginite de arbori sub povara iernii! Şi, când va fi să ni se arate iarăşi, Porte de l’Étoile să apară ca un strop alb, strălucind în soare la câteva leghe depărtare, iar oraşul, doar un dâmb pe o câmpie, din care să se înalţe două turnuri întunecate şi pătrate, pe când lumina şi umbra să cadă de-a curmezişul pe el, ca îngerii în visul lui Iacob!

Sir Leicester se află ca de obicei într-o stare de mulţumire şi plin de sine, arareori cuprins de plictis. Când nu mai are nimic de făcut, el poate oricum să-şi admire propria grandoare. Ce mare avantaj pentru un om să aibă asemenea subiect inepuizabil. După ce-şi citeşte scrisorile, se lasă pe spate în colţul său şi se gândeşte la însemnătatea persoanei sale în societate.

— Ai o cantitate neobişnuită de scrisori în această dimineaţă, spune Doamna Noastră, după o bună bucată de vreme.

Ea a obosit de atâta citit. A citit aproape o pagină pe cele douăzeci de mile parcurse.

— Nimic în ele cu toate acestea. Absolut nimic.

— Am văzut una de la domnul Tulkinghorn, cu nesfârşitele-i efuziuni, îmi închipui?

— Dumneata vezi totul, zice Sir Leicester, plin de admiraţie.

— Hm! suspină Doamna Noastră. E cel mai plicticos om din lume!

— Îţi trimite, şi trebuie de fapt să-ţi cer iertare, urmează Sir Leicester, căutând scrisoarea şi desfăcând-o, îţi trimite un răspuns. Tocmai când ajunsesem la post-scriptum, popasul pentru schimbarea cailor mi-a abătut gândurile în altă parte. Te rog să mă ierţi. Iată ce spune…

Sir Leicester pierde o grămadă de vreme ca să-şi scoată monoclul şi să şi-l potrivească, încât Doamna Noastră e gata să-şi iasă puţin din sărite.

— Iată ce spune: „În ceea ce priveşte dreptul de trecere…“. Na, c-am greşit, nu-i aici. Spune… da! Iată am găsit! zice: „Rog pe Doamna să binevoiască a primi respectuoasele mele omagii şi trag nădejde că schimbarea i-a priit. Acordaţi-mi vă rog cinstea de a-i comunica (fiindcă s-ar putea s-o intereseze) că am a-i spune ceva la reîntoarcere, cu privire la persoana care a copiat declaraţia sub luare de jurământ din procesul de la Înalta Curte de Justiţie, care i-a aţâţat curiozitatea atât de puternic. Pe om l-am văzut“.

Doamna Noastră, plecându-se înainte, se uită pe fereastră afară.

— Asta-i ştirea, urmează Sir Leicester.

— Aş dori să fac câţiva paşi pe jos, zice Doamna Noastră, privind mai departe pe fereastră.

— Să faci câţiva paşi pe jos? repetă Sir Leicester cu surprindere.

— Aş dori să fac câţiva paşi pe jos, zice Doamna Noastră, apăsând vădit pe fiecare cuvânt cu o claritate de netăgăduit. Te rog, opreşte faetonul.

Cupeul se opreşte, valetul de încredere sare de pe scaunul din spate al trăsurii, deschide portiera şi aşază scăriţa de coborâre, supunându-se gestului nerăbdător al Doamnei Noastre de a-i întinde mâna. Doamna Noastră coboară atât de repede şi porneşte să meargă atât de repede, încât Sir Leicester, cu toată politeţea lui riguroasă, nu izbuteşte s-o ajute la coborâre şi e lăsat în urmă.

Un minut sau două s-au scurs până când a ajuns-o din urmă. Ea zâmbeşte, arată foarte frumoasă, îl ia la braţ, merge alene cu el vreun sfert de milă, e foarte tare agasată şi-şi reia locul în trăsură.

Huruitul şi trăncănitul continuă cea mai mare parte a celor trei zile, cu mai mult sau mai puţin clinchet de clopoţei şi pocnete din bici, cu mai multe sau mai puţine opintiri ale călăreţilor şi ale cailor cu crupa deşeuată. Politeţea curtenitoare a unuia faţă de celălalt, la hotelurile la care poposesc, este subiectul unei admiraţii unanime.

— Cu toate că Nobilul Domn e puţin cam vârstnic pentru doamna, zice Madame, patroana hanului Maimuţa aurită, şi cu toate că i-ar putea fi binevoitorul părinte, oricine poate vedea dintr-o ochire cât se iubesc de mult. Îl vezi pe Nobilul Domn cu părul alb, în picioare, cu pălăria în mână, ca s-o ajute pe doamnă să urce şi să coboare din trăsură. O vezi pe doamnă, atât de recunoscătoare pentru politeţea Nobilului Domn, înclinându-şi capul graţios şi făcându-i concesia de a-i acorda degetele ei atât de fine! E înduioşător!

Marea n-are nici un soi de consideraţie pentru oamenii mari, ci îi chinuie la fel ca pe prostime. De obicei e neîndurătoare cu Sir Leicester, a cărui înfăţişare e împestriţată cu pete verzi în felul brânzei amestecate cu verdeaţă tocată şi într-al cărui organism aristocratic s-a înfăptuit o revoluţie înfiorătoare. E Radicalismul Naturii care-l înfruntă. Cu toate acestea, demnitatea lui reuşeşte să-l răpună, după ce s-au oprit ca să-şi vină în fire, iar după aceea îşi urmează drumul spre Chesney Wold, poposind numai o noapte la Londra, în drum spre Lincolnshire.

Sub aceeaşi lumină rece de soare, mai rece când ziua dă-n amurg, şi suflaţi de acelaşi vânt aspru, mai aspru când umbrele distincte ale arborilor goi se împreunează în întunericul pădurii şi când Drumul Stafiei, cuprins în colţul din apus de un rug de foc din ceruri, se lasă în voia nopţii care vine, trec stăpânii cu trăsura prin parc. Ciorile, legănându-se cu locuinţele lor la mare înălţime pe aleea ulmilor, par că dezbat cine o fi în trăsura ce trece pe dedesubt, unele fiind de părere că Sir Leicester şi Doamna Noastră au sosit acasă; altele fiind de acord cu cele nemulţumite, care nu vor să admită asemenea ipoteză: aici consimţind cu toatele să considere problema închisă, aici izbucnind cu toatele într-o dezbatere violentă, aţâţate de una dintre păsări, încăpăţânată şi somnoroasă, care stăruie să intervină cu un ultim croncănit contradictoriu. Lăsându-le să se legene şi să croncăne, atelajul călătorilor trece mai departe spre casă, unde focurile licăresc cald prin câteva dintre ferestre, dar nu prin atâtea cât să dea o înfăţişare însufleţită masei întunecate a faţadei. Dar grupul plin de strălucire şi distincţie va însufleţi de îndată şi casa.

Doamna Rouncewell îi aşteaptă în capul scării şi primeşte cu adâncă reverenţă obişnuita strângere de mână a lui Sir Leicester.

— Ce mai faci, doamnă Rouncewell? Mă bucur să te văd.

— Am cinstea să vă urez bun sosit, nădăjduiesc că vă bucuraţi de o bună sănătate, Sir Leicester!

— Excelentă, doamnă Rouncewell.

— Doamna Noastră arată minunat de bine, zice doamna Rouncewell cu o nouă plecăciune.

Doamna Noastră declară fără risipă extravagantă de vorbe că e plicticos de bine, atât cât poate spera să fie.

Dar Roza e în spatele doamnei Rouncewell la oarecare depărtare şi Doamna Noastră, a cărei repeziciune iscoditoare a ochilor nu s-a dat bătută, chiar dacă altele s-au lăsat biruite, întreabă:

— Cine-i fata?

— O tânără în ucenicie la mine, doamnă. O cheamă Roza.

— Vino-ncoa, Roza! Lady Dedlock îi face semn să vină, cu o părere de interes chiar. Hm, ştii tu cât eşti de drăgălaşă, copilă? spuse ea, atingându-i umărul cu cele două degete arătătoare.

Roza, grozav de ruşinată, zice:

— Nu, doamnă, vă rog! Şi aruncă o privire în sus şi aruncă o privire în jos şi nu mai ştie unde să se uite, dar arată cu atât mai drăgălaşă.

— Câţi ani ai?

— Nouăsprezece, doamnă.

— Nouăsprezece, repetă Doamna Noastră, dusă pe gânduri. Ia seama, să nu te strice cu linguşirile lor.

— Da, doamnă.

Doamna Noastră o loveşte uşurel peste obrajii cu gropiţe, tot cu degetele acelea delicate şi înmănuşate, şi trece mai departe la piciorul scării de stejar unde Sir Leicester stă în aşteptarea ei, ca şi cum ar fi cavalerul de escortă. Un bătrân Dedlock dintr-un panou, mare cât era în natură, şi tot atât de anost, se uită nedumerit de parcă n-ar şti ce să creadă… ceea ce era se vede felul lui de-a fi pe timpul reginei Elisabeta.

În seara aceea, în camera îngrijitoarei, Roza nu mai poate face altceva decât s-o laude în şoaptă pe Lady Dedlock. Că-i aşa de binevoitoare, de graţioasă, de frumoasă, de elegantă, că are o voce atât de dulce şi nişte degete atât de duioase, încât Roza le mai simte încă mângâierea. Doamna Rouncewell e de acord cu toate, nu fără a încerca un soi de orgoliu personal, păstrând rezervă doar în privinţa bunăvoinţei. Căci despre asta nu e chiar sigură. Ferească Dumnezeu, n-ar putea rosti nici un cuvânt de blam împotriva nici unuia dintre membrii minunatei familii şi, mai presus de toate, împotriva Doamnei Noastre pe care lumea întreagă o admiră, dar dacă Doamna Noastră ar fi „doar puţin mai generoasă“, nu chiar atât de rece şi distantă, crede doamna Rouncewell că ar fi mai plăcută.

— Aproape că-i păcat, adaugă doamna Rouncewell, fiindcă e un soi de impietate să-ţi închipui că ceva ar putea fi mai bine decât este într-o orânduire atât de limpede ca aceea a treburilor familiei Dedlock, e păcat că Doamna Noastră n-are copii. Dac-ar fi avut o fată, o tânără domniţă, pe care s-o fi îndrăgit, cred că acest lucru ar fi adăugat tocmai singura virtute ce-i lipseşte.

— Nu cumva ar fi făcut-o şi mai mândră, bunică? face Watt, care a fost acasă şi s-a întors iarăşi, aşa de bun nepot e el.

— Mai şi foarte, dragul meu, răspunde îngrijitoarea cu demnitate, sunt cuvinte ce nu se cuvine să le folosesc… nici măcar să le aud folosite pentru vreun cusur ce-ar privi-o pe Doamna Noastră.

— Să-mi fie cu iertare, bunică. Dar de mândră e mândră, nu-i aşa?

— Dacă e, are de ce să fie. Familia Dedlock are oricând de ce să fie.

— Fie! zice Watt, să nădăjduim c-au să şteargă din cartea lor de rugăciuni rândurile acelea despre mândrie şi trufie, bune pentru noi, oamenii de rând. Iartă-mă, bunică. Am glumit doar!

— Sir Leicester şi Lady Dedlock, dragul meu, nu-s subiecte potrivite pentru glumele tale.

— Cu Sir Leicester, în nici un caz nu-i de glumit, zice Watt, şi-i cer iertare cu toată smerenia. Bunică, sper că sosirea stăpânilor şi chiar a oaspeţilor lor aici n-are să fie o piedică la prelungirea şederii mele la Castelul Dedlock, o zi sau două, cum ar putea face oricare călător?

— Bineînţeles că nici una, băiete.

— Îmi pare tare bine, urmează Watt, pentru că am o tainică dorinţă de a vedea frumoasele locuri din vecinătate.

Din întâmplare şi-aruncă privirile spre Roza, care cată cu ochii în jos şi se fâstâceşte de tot. Dar potrivit cu vechiul eres din bătrâni, Rozei ar trebui să-i ţiuie şi să-i ardă urechile şi nu obrajii îmbujoraţi, de vreme ce camerista Doamnei Noastre ţine o predică despre ea în clipa de faţă cu o energie de neîntrecut.

Camerista Doamnei Noastre e o franţuzoaică de treizeci şi doi de ani, de undeva de prin sudul ţării, aproape de Avignon şi de Marsilia, o femeie brunetă, cu ochii mari şi părul negru, care ar fi frumoasă de n-ar avea gura ca de felină şi o îngustime neplăcută a feţei, ce-i acuză fălcile de par prea pătimaşe şi ţeasta prea ascuţită. Din toată făptura ei se desprinde ceva tăios şi şiret, ce nu se poate defini. Şi are un fel de a privi iscoditor, cu coada ochiului, fără să-şi întoarcă deloc capul, de care te-ai lipsi bucuros, mai ales când nu-i în toane bune şi când are şi ceva cuţite la îndemână. Cu tot gustul ales al rochiilor şi al micilor podoabe pe care şi le pune, cusururile de mai sus sunt atât de manifeste, încât pare că dă târcoale ca o lupoaică foarte dibace, îmblânzită numai pe jumătate. În afară de îndemânarea ei în tot ceea ce priveşte postul pe care-l ocupă, ea ştie limba aproape ca o englezoaică, aşa că nu-i lipseşte nici un cuvânt din torentul cu care o împroaşcă pe Roza, fiindcă a fost obiectul atenţiei Doamnei Noastre, şi le dă drumul dintr-însa cu o furie şi în cuvinte de ocară atât de necruţătoare, pe când stă la cină, încât comeseanul ei, omul pe care-l iubeşte, răsuflă uşurat când ajunge în sfârşit la desertul acestei scene.

Ha, ha, ha! Ea, Hortense, care-i în slujbă la Doamna Noastră de cinci ani de zile, e ţinută mereu la distanţă şi păpuşică asta, marioneta asta, mângâiată… categoric mângâiată de Doamna Noastră chiar din clipa sosirii ei acasă! Ha, ha, ha! „Şi ştii tu cât eşti de drăgălaşă, copilă?“… „Nu, doamnă“… Ai dreptate, fato… „Şi câţi ani ai, copilă?“ „Şi ia seama să nu te strice cu linguşirile lor, copilă!“ Ce caraghios! Nemaipomenit lucru!

Ca să nu mai lungim vorba, e un lucru atât de minunat, încât Mademoiselle Hortense nu-l mai poate uita, ba chiar la mese, multe zile în şir după aceea, chiar faţă de compatrioatele ei şi de alte femei venite, în aceeaşi calitate, să slujească mulţimea de musafiri, retrăieşte hazul ascuns al unei asemenea năzbâtii, haz exprimat în tonul potrivit atmosferei de ospăţ, printr-o îngustare mai pronunţată a feţei, o subţiere şi lungire a buzelor strânse tare şi prin priviri piezişe; iar surâsul ei ironic e adesea răsfrânt de oglinzile Doamnei Noastre, mai cu seamă când Doamna Noastră nu se află printre ele.

Toate oglinzile din casă sunt puse la treabă acum, multe dintre ele după un lung repaus. Ele reflectă feţe frumoase, feţe fandosite, feţe tinere, feţe de şaptezeci de ani care nu vor să se resemneze că sunt bătrâne; întreaga colecţie de figuri care au venit să petreacă o săptămână ori două din ianuarie la Chesney Wold, pe care reporterul monden, vânător iscusit, cu harul Domnului, le vânează cu un fler subtil de când şi-au făcut apariţia la Curtea St. James şi până coboară în mormânt. Reşedinţa din Lincolnshire e în plină zarvă. Ziua, focuri de puşcă şi glasuri răsună prin păduri, călăreţi şi echipaje însufleţesc drumurile parcului, slujitori şi ajutoare mişună prin sat şi-n hanul „Scutul lui Dedlock“. Văzut noaptea, din depărtatele luminişuri ale copacilor, şirul ferestrelor de la lunga sală de primire unele tabloul Doamnei Noastre atârnă deasupra măreţului cămin, e ca un şirag de nestemate într-o montură neagră. Duminica, bisericuţa cea friguroasă aproape că se încălzeşte de o asemenea asistenţă atât de distinsă, iar duhoarea vagă a rămăşiţelor celor din neamul Dedlock e potolită şi dispare în miresmele suave.

Nu e de dispreţuit izvorul acela de învăţătură, înţelepciune, curaj, cinste, frumuseţe şi virtute întrupate în strălucitul şi distinsul grup. Totuşi, în ciuda imenselor virtuţi, exista ceva ce nu se prea potrivea cu ele. Ce putea fi?

Dandysmul? Doar nu mai domneşte acum regele George al IV-lea (Ce mare păcat!) care să hotărască moda elegantului dandy; nu se mai poartă cravate deschise şi scrobite, lungi cât nişte eşarfe, nici haine cu talia sus, nici turnură, nici corset. Nu mai vezi caricaturi de celebri rafinaţi molatici (lipsiţi de bărbăţie) atât de înzorzonaţi, leşinând în lojile de la operă de prea mare plăcere şi aduşi la viaţă de alte făpturi delicate, ce le vâră sub nas sticle de parfum cu gâtul lung. Şi nici pomeneală de vreun filfizon pentru care se cer patru oameni ca să-l vâre în pantalonii de piele şi care se duce să vadă toate execuţiile, dar care e urmărit de mustrări de conştiinţă pentru că o dată a înghiţit un bob de mazăre. Dar nu cumva există o formă de dandysm şi în miezul strălucitului şi distinsului grup, o formă de dandysm de un soi mai dăunător, care a pătruns mai în adânc şi dă naştere la lucruri mai vătămătoare decât purtatul cravatelor lungi cât eşarfele şi a corsetelor pentru împiedicarea digestiei, împotriva cărora nici o fiinţă cu cap n-ar avea de ce obiecta?

Ba da. Şi nu poate fi tăgăduit. Se află la Chesney Wold, în săptămâna asta din ianuarie, câteva doamne şi gentilomi de moda cea mai nouă, care au întemeiat un dandysm… al religiei, spre exemplu. Numai dintr-o afectată lipsă de emoţii au căzut de acord să atace, cu preţiozitatea unui adevărat dandy, lipsa de crez în lucruri, la vulg, în general; înţelegând prin asta lucrurile încercate şi dovedite a fi necorespunzătoare, aşa cum un om de rând şi-ar pierde în mod inexplicabil credinţa într-un şiling fals, după ce l-a descoperit că-i fals! Şi care ca să facă vulgul cât se poate de pitoresc şi credincios, ar da îndărăt ceasul Timpului, suprimând câteva sute de ani din istorie.

Se mai află doamne şi gentilomi de un alt soi de modă, nu atât de nouă, dar foarte elegantă, care au convenit să acopere lumea cu o poleială dulce şi să ascundă realitatea. Pentru ei totul trebuie să fie drăgălaş, plăcut. Asemenea specimene au descoperit repausul perpetuu. Sunt gata să nu se emoţioneze de nimic şi să nu regrete nimic. Şi nu trebuie să se lase tulburaţi de vreo idee. După părerea lor, chiar şi Artele Frumoase, fiind prezente în straie de gală şi mergând cu spatele, ca Lordul Şambelan, trebuie să se gătească cu pălăriile şi hainele generaţiilor trecute şi să aibă o deosebită grijă să nu le ia în serios, nici să se lase impresionate de evul acesta în desfăşurare.

Apoi mai e Lordul Boodle, de considerabilă reputaţie în partidul său, care a cunoscut funcţii importante şi care-i spune lui Sir Leicester Dedlock, cu multă prestanţă, după cină, că el într-adevăr nu vede în ce parte o apucă vremurile actuale. O dezbatere nu mai e acum ceea ce era Parlamentul pe vremuri; nici Cabinetul ministerial nu mai este ce a fost altădată. Presupunând că actualul guvern ar fi răsturnat, el vede cu uimire cât de limitată e alegerea Casei Regale în formarea unui nou Consiliu de Miniştri, trebuind să se hotărască între Lordul Coodle şi Sir Thomas Doodle… presupunând că i-ar fi cu neputinţă ducelui de Foodle să colaboreze cu Coodle, ceea ce se poate admite că ar fi cazul, ca urmare a rupturii ce-a intervenit între ei din afacerea aceea cu Hoodle. În asemenea caz, dând Internele şi Preşedinţia Camerei Comunelor lui Joodle, Finanţele lui Koodle, Coloniile lui Loodle şi Externele lui Moodle, ce te faci cu Noodle? Nu-i poţi oferi lui Preşedinţia Consiliului. Aceea i s-a rezervat lui Poodle. Nu-l poţi pune la Silvicultură; asta abia de i se potriveşte lui Quoodle. Şi care-i concluzia? Că ţara e ruinată, pierdută, s-a dus de râpă (ceea ce e limpede pentru patriotismul lui Sir Leicester Dedlock), fiindcă nu-l poţi plasa pe Noodle!

Pe de altă parte, Domnia Sa William Buffy² M. P., conversează cu un oarecare ce stă vizavi de el la masă, susţinând că ruina ţării… despre care nu mai poate fi nici o îndoială… cel mult mai poate intra în discuţie doar felul în care se manifestă… i se datorează lui Cuffy. Dacă l-ai fi folosit pe Cuffy aşa cum trebuia să-l foloseşti când a intrat prima oară în Parlament şi l-ai fi împiedicat să treacă de partea lui Duffy, l-ai fi câştigat de aliat lui Fuffy, şi ai fi avut de partea dumitale pe Guffy cu toată ponderea lui de om iscusit în interpelări, şi ai fi putut aduce bogăţia lui Fuffy pentru a influenţa alegerile în sensul dorit, ai fi putut alege pe Juffy, Kuffy şi Luffy ca reprezentanţi a trei sectoare electorale, şi ţi-ai fi întărit administraţia datorită cunoştinţelor organizatorice şi deprinderilor de om de afaceri ale lui Muffy. Toate acestea în loc să fii, aşa cum eşti acuma, la cheremul toanelor lui Puffy numai!

Cât despre problema asta, ca şi despre alte câteva subiecte neînsemnate de altfel, se ivesc divergenţe de păreri, dar e limpede cu desăvârşire pentru strălucitul şi distinsul grup, cât e el de mare, că nu intră nimeni în discuţie decât Boodle cu suita lui şi Buffy cu suita lui. Ei sunt marii actori pentru care s-a rezervat scena. Există şi Poporul, fără îndoială… un oarecare număr mare de supranumerari, cărora din întâmplare trebuie să li te adresezi şi pe care trebuie să te bizui pentru urale şi coruri ca pe scena de teatru; dar Boodle şi Buffy, precum şi partizanii şi familiile lor, moştenitorii, executorii, administratorii şi mandatarii sunt prin naştere primi actori, impresari şi conducători şi nimeni altul nu mai poate apărea pe scenă în veacul veacurilor, amin.

Şi în asemenea privinţă la Chesney Wold este poate mai mult dandysm decât ar găsi cu cale strălucitul şi distinsul grup că e bine până la urmă pentru el. Fiindcă chiar şi cu cercurile cele mai liniştite şi mai cultivate se întâmplă ca şi cu cercul pe care vrăjitorul îl trage în jurul lui… apariţii foarte stranii pot fi văzute în afară, într-o neostoită forfotă. Cu singura deosebire că atunci când sunt făpturi reale şi nu fantome, năvala lor înăuntru reprezintă cea mai mare primejdie.

Castelul de la Chesney Wold este plin ochi, claie peste grămadă, încât în piepturile cameristelor, venite cu doamnele lor şi găzduite în condiţii necorespunzătoare, încolţeşte un sentiment clocotitor de jignire şi cu neputinţă de potolit. Nu-i decât o singură încăpere goală. E o încăpere de mâna a treia, într-un turnuleţ, cu mobilă simplă, dar comodă, arătând ca un birou de afaceri după moda veche. E camera domnului Tulkinghorn şi nu e dată nimănui altuia, fiindcă Domnia Sa poate veni în orice clipă. Acum, încă n-a venit. După modestu-i obicei, străbate parcul pe jos venind din sat, când e vremea bună, pică în camera asta de parcă n-ar mai fi ieşit din ea de când a fost văzut ultima dată aici, cere unui slujitor să-i aducă la cunoştinţă lui Sir Leicester că a sosit, în cazul că ar avea nevoie de el, şi-şi face apariţia cu zece minute înainte de cină în umbra uşii de la bibliotecă. Doarme în turnuleţul lui, deasupra capului cu o prăjină ce se tânguie, pe care flutură un stindard, iar în dimineţile frumoase, când se întâmplă să fie aici, făptura lui neagră poate fi văzută cum se plimbă în jurul camerei înainte de a-şi lua cafeaua cu lapte, ca un specimen de cioară mai mare pe un soi de streaşină-cerdac acoperit cu tablă.

În fiecare zi, înainte de cină, Doamna Noastră îl caută cu ochii în semiobscuritatea din bibliotecă, dar el nu-i acolo. În fiecare zi la cină, Doamna Noastră îşi aruncă privirile în lungul mesei, ca să vadă locul gol care ar sta pregătit să-l primească dacă tocmai ar fi sosit, dar nu-i nici un loc gol. În fiecare seară, Doamna Noastră îşi întreabă camerista, ca din întâmplare:

— A venit domnul Tulkinghorn?

În fiecare seară răspunsul e:

— Nu, doamnă, nu încă.

Într-o seară, pe când îşi despletea părul, Doamna Noastră se lăsă dusă pe gânduri, după ce primise acelaşi răspuns, până când îşi văzu faţa îngândurată în oglinda dimpotrivă şi o pereche de ochi negri care o cercetau plini de curiozitate.

— Fii aşa de bună, făcu atunci Doamna Noastră, adresându-se chipului Hortensei din oglindă, şi vezi-ţi de treburi. Poţi să-ţi admiri frumuseţea cu alt prilej.

— Să-mi fie cu iertare. La frumuseţea dumneavoastră mă uitam.

— Pe aceea, adaugă Doamna Noastră, n-ai nevoie s-o admiri deloc.

În cele din urmă, într-o după-amiază, puţin înainte de a amurgi, după ce minunatul grup de oaspeţi, care timp de un ceas, două, însufleţise Drumul Stafiei, tocmai se risipise, şi pe terasă nu rămăseseră decât Sir Leicester şi Doamna Noastră, iată că se arată şi domnul Tulkinghorn. Se îndreaptă către ei cu pasul lui metodic, care niciodată nu se zoreşte şi nici nu leneveşte, îşi poartă obişnuita-i mască fără nici o expresie, dacă asta e mască, şi duce povara tainelor de familie în fiecare mădular al trupului şi în fiecare cută a hainelor. Că întreaga lui făptură, trup şi suflet, le-ar fi devotată celor mari sau că nu le oferă nimic altceva decât serviciile pe care le vinde, asta-i taina lui personală. O păstrează şi pe asta aşa cum păstrează şi tainele clienţilor săi. În privinţa asta, e propriul său client şi niciodată n-are să se trădeze.

— Bine ai venit, domnule Tulkinghorn, zice Sir Leicester, întinzându-i mâna.

Domnul Tulkinghorn e foarte bine. Sir Leicester e foarte bine. Doamna Noastră e foarte bine. Totul e din cale-afară de bine. Juristul, cu mâinile la spate, păşeşte dintr-un capăt în celălalt al terasei, de o parte a lui Sir Leicester. Doamna Noastră păşeşte de partea cealaltă.

— Te aşteptam să vii mai curând.

Câteva cuvinte amabile. Ca şi cum ar fi spus: „Domnule Tulkinghorn, noi ne amintim de dumneata chiar când nu eşti de faţă. Noi îţi acordăm o părticică din gândurile noastre, domnule, vezi bine!“.

Domnul Tulkinghorn, înţelegându-i gândurile îşi înclină capul şi zice că e foarte recunoscător.

— Aş fi venit mai devreme, explică el, dacă n-aş fi fost tare prins cu problemele acelea din procesele dintre Domniile Voastre şi Boythorn.

— Un om cu mintea foarte dezordonată, spune Sir Leicester, cu străşnicie. Un individ extrem de primejdios în orice societate. Un om cu firea foarte vulgară.

— E încăpăţânat, face domnul Tulkinghorn.

— Un asemenea om e firesc să fie aşa, urmează Sir Leicester, arătând el însuşi o încăpăţânare grozav de înrădăcinată. Nu mă surprinde nicicum să aud aşa ceva.

— Singura întrebare, intervine juristul, e dacă voiţi să renunţaţi la ceva.

— Nu, domnule, răspunde Sir Leicester. La nimic. Eu să renunţ?

— Nu mă gândesc la ceva de seamă. Aşa ceva nici vorbă, ştiu eu că n-o să lăsaţi din mână. Mă gândesc la vreun nimic.

— Domnule Tulkinghorn, îi întoarce vorba Sir Leicester, între mine şi domnul Boythorn nu pot exista nimicuri. La drept vorbind, nici nu pot concepe cum vreun drept de-al meu poate fi socotit un lucru de nimic, şi nu vorbesc atât în privinţa mea, ca individ, cât mă refer la poziţia familiei mele, pe care am sarcina s-o apăr.

Domnul Tulkinghorn apleacă din nou capul.

— Acum am instrucţiile necesare, zice el. Domnul Boythorn ne va da o mare bătaie de cap…

— E în firea unei asemenea creaturi, domnule Tulkinghorn, îl întrerupe Sir Leicester, să ne dea bătaie de cap. Un individ la un nivel din cale-afară de scăzut. Un individ care acum cincizeci de ani ar fi fost, se vede treaba, judecat la Curtea Criminală Old Bailey pentru cine ştie ce înşelătorii, şi aspru pedepsit… ba, chiar, adaugă Sir Leicester după o pauză de-o clipă, chiar spânzurat, tras pe roată, sau sfârtecat.

Pronunţând această sentinţă capitală, Sir Leicester pare că-şi descarcă pieptul său maiestuos de o povară, ca şi cum următoarea mulţumire avea să vină din executarea sentinţei.

— Dar iată că se lasă noaptea, adaugă el, şi Doamna Noastră are să răcească. Draga mea, hai să intrăm.

Pe când se întorceau către uşa de la intrare, Lady Dedlock i-a adresat cuvântul pentru întâia oară domnului Tulkinghorn.

— Mi-ai trimis veste cu privire la persoana despre a cărei caligrafie întâmplător m-am interesat. Numai dumneata puteai să-ţi aminteşti împrejurarea; eu o uitasem de-a binelea. Dar vestea dumitale mi-a reamintit-o iarăşi. Nu-mi pot da seama ce asociaţie fac cu un scris ca acela, dar e sigur că-mi aminteşte ceva.

— Vă aminteşte? repetă domnul Tulkinghorn.

— Da! răspunde Doamna Noastră cu indiferenţă. Cred că-mi aminteşte ceva. Şi chiar ţi-ai dat osteneala să descoperi pe caligraful acelui înscris… cum îi zice?… Declaraţie?

— Da.

— Ce ciudat!

Au trecut mai departe într-o sumbră încăpere la parter, ce slujea pentru micul dejun, luminată în timpul zilei de două ferestruici din zidul gros. E înspre amurg. Focul îşi aruncă strălucirea vie pe peretele căptuşit cu lemn, dar licăreşte slab pe sticla ferestrelor, unde, prin oglindirea rece a flăcărilor, peisajul mai rece încă tremură în bătaia vântului şi o negură cenuşie înaintează târându-se, singur călător în afara belşugului de nori.

Doamna Noastră se lungeşte alene într-un fotoliu mare din colţul căminului, iar Sir Leicester se aşază pe un alt fotoliu mare în faţa ei. Juristul stă în picioare dinaintea focului, cu braţele întinse cât îi sunt de lungi, ca să-şi ferească faţa. Priveşte peste braţele întinse la Doamna Noastră.

— Da, reîncepe el, m-am interesat de omul acela şi l-am găsit. Şi un lucru grozav de ciudat, l-am găsit…

— Nu ca pe un om cum se cuvine, mă tem! îi ia vorba din gură Lady Dedlock cu vocea tărăgănată.

— L-am găsit mort.

— Vai, Doamne! ripostează dojenitor Sir Leicester, nu atât de impresionat de faptul în sine, ci pentru că asemenea fapt a fost menţionat.

— Am fost îndreptat spre locuinţa lui… un lăcaş nenorocit, pe care îşi pusese sărăcia ghearele… şi l-am găsit mort.

— Să-mi fie cu iertare, domnule Tulkinghorn, intervine Sir Leicester. Dar cred că cu cât vei spune mai puţin…

— Te rog, Sir Leicester, lasă-mă să ascult întâmplarea în întregime. (Sunt vorbele Doamnei Noastre). E o întâmplare numai bună de povestit în amurg. Ce îngrozitor… teribil! Mort?

Domnul Tulkinghorn reafirmă cu o nouă plecăciune a capului.

— C-o fi fost de propria lui mână…

— Pe cuvântul meu de onoare! strigă Sir Leicester. Ce Dumnezeu!

— Lasă-mă, te rog, să ascult cele întâmplate! a explicat Doamna Noastră iarăşi.

— Tot ce doreşti, draga mea. Dar trebuie să spun…

— Nu, nu trebuie să spui nimic! Domnule Tulkinghorn, povesteşte mai departe.

Sir Leicester, din galanterie, cedează, cu toate că rămâne cu sentimentul că a aduce o asemenea mizerie în faţa nobilimii e chiar… de-a dreptul…

— Tocmai spuneam că, reia juristul cu un calm netulburat, o fi murit de propria lui mână, sau nu, nu-mi stă în putere să vă informez. Trebuie să adaug, cu toate acestea, la cele spuse mai înainte că nu-i nici o îndoială că şi-a pricinuit singur moartea; totuşi dac-o fi fost cu intenţie, premeditat, sau dintr-o nefericită întâmplare, niciodată nu se va putea şti precis. Juristul Procuraturii a hotărât că otrava a fost luată de el din întâmplare!

— Şi ce fel de om, întreabă Doamna Noastră, era făptura asta nenorocită?

— Tare greu de spus, răspunse juristul, clătinând din cap. A trăit în asemenea mizerie şi era atât de zdrenţăros, cu pielea neagră ca de ţigan şi cu barba şi părul negru crescute ca la sălbatici, încât l-aş fi socotit drept cel mai din urmă dintre cei din urmă. Medicul, însă, era de părere că fusese cândva un om bine, atât ca înfăţişare, cât şi ca poziţie socială.

— Şi cum îi spunea fiinţei ăsteia mizere?

— Îi spuneau aşa cum îşi spusese el însuşi, dar nimeni nu-i ştia numele.

— Nici măcar cineva care îl slujea?

— Nimeni nu l-a slujit. A fost găsit mort. De fapt, eu l-am găsit.

— Şi fără nici o cheie a misterului!

— Fără nici una; s-a găsit, urmează juristul pe gânduri, un geamantan vechi, dar… Nu, nu era nici un act în el.

În timpul rostirii fiecărui cuvânt al acestui scurt dialog, Lady Dedlock şi domnul Tulkinghorn, fără nici o altă abatere de la obişnuita lor comportare, s-au uitat foarte stăruitor unul la altul… cum era firesc, poate, în discutarea unui subiect atât de neobişnuit. Sir Leicester s-a uitat la foc cu expresia vagă a acelui Dedlock din portretul de pe scară. După ce întâmplarea a fost povestită, el a reînnoit protestul său ceremonios, zicând că e limpede de tot că nici o asociaţie din mintea Doamnei Noastre n-ar fi cu putinţă să aibă vreo legătură cu acel sărman nenorocit (afară doar dacă-i trimisese vreo scrisoare ca să-i cerşească ceva) şi că speră să nu mai audă vorbindu-se despre un subiect atât de nepotrivit cu rangul Doamnei Noastre.

— Fără îndoială, o grămadă de grozăvii, zice Doamna Noastră strângându-şi pe ea mantia şi blănurile, dar pentru o clipă te interesează! Domnule Tulkinghorn, ai bunătatea şi-mi deschide uşa.

Domnul Tulkinghorn se execută întocmai, cu respect umil, şi ţine uşa deschisă până ce iese ea. Îi trece prin faţă, aproape de el, cu obişnuita-i oboseală şi cu o graţie insolentă. Se întâlnesc iarăşi seara la cină… iarăşi, a doua zi… iarăşi, timp de multe zile una după alta. Lady Dedlock arată a fi mereu aceeaşi zeitate istovită, înconjurată de adoratori şi grozav de predispusă să se plictisească de moarte chiar când oficiază la propriul ei altar. Domnul Tulkinghorn e mereu acelaşi tăcut depozitar al nobilelor destăinuiri, ciudat de nelalocul lui şi totuşi simţindu-se perfect de potrivit aici, ca la el acasă. Ei par că nu se iau mai deloc în seamă, atât cât pot două făpturi ce se află închise între aceleaşi ziduri. Dar, fie că unul dintre ei îl pândeşte pe celălalt, nutrind întruna bănuiala c-ar fi păstrând cine ştie ce taină mare; fie că celălalt e pregătit oricând şi din toate punctele de vedere să nu fie cumva luat pe neaşteptate şi cât de mult ar da unul ca să ştie cât ştie celălalt… toate acestea sunt, pentru moment, ascunse în fundul sufletelor lor.

1. Elita lumii bune (fr.).

2. Membru al Parlamentului.