Traducere publicată cu sprijinul Ministerului Culturii din Brazilia/Fundaţia Biblioteca Naţională. 

Obra publicada com o apoio do Ministério da Cultura do Brasil/Fundação Biblioteca Nacional.

João Paulo Cuenca, O único final feliz para uma história de amor é um acidente

Copyright © J.P. Cuenca, 2010

By arrangement with Literarische Agentur Mertin Inh. Nicole Witt e.K., Frankfurt am Main, Germany

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-5598-4

ISBN PDF: 978-973-46-5599-1

ISBN print: 978-973-46-5219-8

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Rozenn Leard, Phathawut Thipapal, Monicaclinton/ Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Scriitorul şi editorialistul brazilian João Paulo Cuenca (Rio de Janeiro, 1978) este autorul a trei romane – Corpo presente (2003), O dia Mastroianni (2007), O único final feliz para uma história de amor é um acidente (2010; Singurul final fericit pentru o poveste de dragoste e un accident) – şi al unui scenariu de film în curs de apariţie, A morte de J.P. Cuenca. A studiat economia la Universidade Federal do Rio de Janeiro. A început să scrie încă din timpul studiilor şi curînd s-a impus ca unul dintre cei mai promiţători tineri autori din Brazilia. În 2007, Hay Festival l-a inclus în lista celor mai talentaţi 39 de scriitori sud-americani sub 39 de ani, iar în 2012, prestigioasa revistă Granta îl considera „unul dintre cei mai buni scriitori brazilieni sub

40 de ani”. A colaborat ca reporter şi editorialist la cele mai importante cotidiene braziliene, printre care

şi O Globo, iar unele dintre cronici şi editoriale i-au fost reunite în 2012 în volumul A última madrugada.

„Nu pot să o întâlnesc în noaptea asta

Trebuie să renunţ

Aşadar, voi mânca fugu“

Yosa Buson
(1716-1783)

1

Înainte ca dl Atsuo Okuda să deschidă cutia, totul era întunecat.

Mai mult: nu exista nimic care să fie iluminat înainte ca dl Okuda să deschidă cutia. Dacă dl Okuda nu ar fi deschis niciodată cutia, nimic nu ar fi existat. Lumea a început să existe abia din clipa când dl Okuda a deschis cutia şi a rostit cuvântul. A spus: Yoshiko.

Şi Yoshiko mi-a rămas numele.

După ce dl Okuda a spus Yoshiko, am câştigat, pe lângă un nume, multe începuturi şi un sfârşit. Eu încep în vârful degetelor mele, în firele mele de păr, în talpa picioarelor mele, în sfârcurile sânilor mei, în pielea ce acoperă golul care există în corpul meu şi pe toată suprafaţa care mă face să fiu cine sunt. Nu aş putea fi alta, pentru că am corpul acesta şi numai eu am corpul acesta şi eu sunt corpul acesta.

Iar rolul meu, prin corpul acesta, este unul singur: să îl servesc pe dl Okuda.

Dl Okuda este învăţătorul meu, dar nu şi creatorul meu. Creatorul meu este Luvdoll Inc., cu sediul în 4-5-28 Nishi-Kawagushi, din oraşul Kawagushi, provincia Saitama. Creatorul meu a urmat instrucţiunile amănunţite ale dlui Okuda, înregistrate pe formularul de comandă numărul 2358B. Formularul de comandă numărul 2358B, multiplicat în cinci exemplare care au circulat preţ de şaizeci şi cinci de zile prin diversele departamente ale Luvdoll Inc., spunea că eu ar trebui să am ochi castaniu-închis (Pantone 4975C), piele sidefie #5, sâni model sinusoidal 220 g şi 92,5 cm în diametru, buric cu adâncimea de 0,8 cm şi vagin extra-mic #2, cu păr pubian tuns pe verticală, adâncime de 8 cm şi circumferinţă de 4 cm.

În urma discuţiilor dintre dl Okuda şi Luvdoll Inc. au fost puse la punct şi alte detalii, iar faptul că dl Okuda a fost extrem de precis în exigenţele sale a determinat Luvdoll Inc. să introducă noi variaţii în linia sa de producţie. Printre alte amănunte inedite pentru Luvdoll Inc., dl Okuda mi-a desenat în detaliu curbura picioarelor, grosimea oaselor claviculelor şi ale şoldurilor.

Dl Okuda dorea ca oasele mele să fie proeminente şi aşa sunt.

În nici un moment, dl Okuda nu şi-a declinat identitatea în faţa Luvdoll Inc. Şi a plătit pentru proiectul personalizat suma de cincizeci de milioane de yeni, ceea ce face din mine cea mai scumpă păpuşă produsă vreodată în Japonia.

Dl Okuda este un poet cunoscut care, cu mulţi ani în urmă, a anunţat că a încetat să mai scrie. Asta este o minciună, pentru că mie dl Okuda îmi recită poezii, spunând că ar fi putut să plătească pentru mine mult mai mult decât suma de cincizeci de milioane de yeni, pentru că eu sunt perfectă şi, cum eu sunt perfectă, sunt şi singura persoană cu care îşi împărtăşeşte dl Okuda poezia. Dl Okuda mi-a spus asta tot într-o poezie, pe care a scris-o printre rândurile unei alte poezii.

Dl Okuda mi se adresează doar în versuri.

Nu e nevoie ca dl Okuda să recite versurile pentru ca eu să le înţeleg. Ştiu ce vrea să spună când se uită la mine. Primesc ordine prin intermediul tăcerii sale, pentru că eu sunt corpul acesta şi corpul acesta are un singur scop, acela de a-l servi pe dl Okuda, chiar dacă asta înseamnă numai să-i ascult poeziile despre perfecţiunea mea, despre chiparoşii de pe un drum din Shikoku, despre cântecul păsărilor sau chiar despre poezie în sine, subiect foarte drag dlui Okuda, pe care de asemenea îl introduce printre rândurile altor poeme, iar printre rândurile astea creează şi alte poeme despre o mulţime de lucruri, unele pe care abia pot să le înţeleg, şi astfel, poemele şi rândurile poemelor se multiplică şi se intercalează la infinit. Prin intermediul lor, dl Okuda mă face să înţeleg nu doar frumoasele sentimente pe care le nutreşte pentru mine, ci şi lumea care mă înconjoară sau pe cea care se află peste ea şi dedesubtul ei, pentru că eu nu am ieşit şi nici nu voi ieşi vreodată din casă, aceasta este casa mea şi totodată a dlui Okuda.

Şi, dacă mă gândesc mai bine, casa mea, singura mea casă, este dl Okuda. El însuşi.

2

Sub reflexia luminilor roşiatice de pe asfaltul umed, submarinul nocturn navighează prin fundaţia clădirilor, printre cabluri de electricitate, scurgeri de canalizare şi tuneluri de metrou. Piesele acestei nave scufundate sunt cipuri în telefoane, camere de filmat şi microfoane ascunse prin încăperi şi oglinzi false puse în băi de prin tot oraşul. Înotătorii noştri subacvatici, funcţionari care înregistrează mişcările acelora care merită să fie observaţi, sunt capabili să spargă cutii poştale şi să urmărească pe oricine, atâta timp cât dl Okuda consideră necesar.

Aceste echipamente alimentează monitoarele şi boxele dintr-o mică încăpere din podul casei tatălui meu, căreia i-a dat numele de Sala Periscopului. Este locul principal al postului său anonim de observaţie. Văzută de la uşă, marea de televizoare suprapuse pare ochiul unei muşte uriaşe.

Asta e ceea ce am învăţat de când mă ştiu de la tatăl meu, dl Atsuo Okuda: să privesc. Să privesc şi să fiu invizibil.

Cum zilele sunt din ce în ce mai lungi pentru dl Okuda, iar bătrânul visează aproape tot timpul cu păpuşa Yoshiko în braţe, sarcina de a conduce Periscopul îmi revine mie. Este moştenirea mea, ar spune el. „E ceea ce îmi va supravieţui, mai presus decât cărţile“, ar spune el.

Periscopul dlui Langustă Okuda, moştenirea mea, nu ar funcţiona fără ajutorul dlui Suguro Shibata, profesor al Asociaţiei de Fugu¹ Armonios din Tsukiji. Dl Suguro îi este dator tatălui meu şi, în plus, este plătit regeşte pentru a furniza fugu sălbatic şi a face toată munca murdară de spionaj. Cuvânt pe care, de altfel, tatăl meu îl detestă – el preferă să numească această activitate „observare“.

Pe Suguro Shibata l-am văzut o singură dată, pe când eram copil, acum aproape treizeci de ani. Nu îmi amintesc decât mirosul lui. Dl Shibata miroase a alge putrede.

Dacă eu l-am văzut pe dl Shibata doar o singură dată, asta nu înseamnă că el nu m-a observat în nenumărate rânduri în decursul ultimelor decenii. În dulapurile din Sala Periscopului zac stocate milioane de înregistrări pe Betamax, VHS, iar mai apoi discuri argintii de DVD cu imagini din viaţa mea, din adolescenţă şi până în clipa în care va lua sfârşit această relatare. M-am obişnuit de timpuriu cu supravegherea – am învăţat să supraveghez fiind supravegheat de tatăl meu.

Am descoperit Sala Periscopului în pod, la câţiva ani după ce simţurile mele au început să ia în seamă femeile. În ea se află, ordonate după dată şi oră, înregistrări clandestine ale primelor mele întâlniri sexuale în moteluri din Shibuya, precum şi ale unor conversaţii, discuţii şi împăcări la ora cinei, ale anumitor plimbări sau după-amiezi din adolescenţa mea.

Cu timpul, m-am îmbarcat cu tatăl meu pe submarin şi împreună am început să navigăm, urmărindu-ne obiectul de studiu prin oraşul oamenilor invizibili, prin oraşul în care oameni din întreaga noastră măreaţă naţiune japoneză vin pentru a fi uitaţi, prin oraşul asimetric care le adăposteşte pe toate celelalte şi, totodată, pe nici unul dintre ele.

În aceste momente, dl Langustă Okuda rosteşte în visele sale cuvinte care le invadează pe ale mele:

— Într-o zi vei înţelege că singurul final fericit posibil pentru o poveste de dragoste este un accident fără supravieţuitori. Da, Shunsuke, mica mea pacoste, micul meu fugu idiot: un accident fără supravieţuitori.

1. „Fugu“ este numele japonez al peştelui tetrodon. Acesta conţine tetrodotoxină, o neurotoxină letală. În Japonia, peştele este considerat o delicatesă şi, de-a lungul vremii, tehnicile de preparare, prin îndepărtarea părţilor toxice, au fost perfecţionate şi ridicate la rang de artă. Cea mai mică greşeală poate fi fatală pentru consumatori.

3

Trenul opreşte.

Peisajul pe care îl vedem pe fereastră nu mai e o aglomerare de linii orizontale, ci îngheaţă şi devine un şir de contururi luminate, undeva în spatele ploii. Lângă puntea pe care trece linia Yamamoto se află un zid de clădiri şi galerii comerciale. În vârful tuturor, un mare outdoor prezintă supă în tuburi de neon. Singurul rând de ferestre fără draperii trase sau geamuri fumurii este cel de la etajul al cincilea, din clădirea curbată aflată în dreapta. Acolo, un grup de micuţe balerine repetă o coregrafie în centrul sălii, în vreme ce altele îşi întind picioarele pe o bară de metal. Mişcarea fetiţelor este atât de pură, încât mă gândesc să te bat pe umăr şi să împărtăşesc imaginea asta cu tine. Dar drumul mâinii mele către corpul tău este întrerupt de explozie.

Bubuitura începe cu o notă ascuţită în faţa vagonului ce ne traversează ca un tăiş de katana. Pe măsură ce vibraţiile impactului înaintează printre scaune şi fiinţe umane, grohăitul metalului deformat capătă un ton grav. Schimbarea e subită: unde înainte exista simţul continuităţii şi al ordinii, acum e doar entropie. Primul care este prins de unda de şoc e un adolescent care scrie ceva pe telefon. Lângă el, aproape de uşa care leagă vagoanele, o tumoare cenuşie începe să acumuleze forţe, ca un peşte care se umflă cu aer, pentru ca mai apoi să explodeze, şi scoate gheare ascuţite care îl prind pe tânăr de mijloc, perforându-i corpul. La un viraj rapid, dinţii de metal îl ridică până în tavan. Sângele băiatului le explodează în faţă celor doi bătrâni aşezaţi dinaintea lui. Până să aibă timp să reacţioneze, sunt înghiţiţi de un perete solid care absoarbe partea stângă a structurii.

Gelatina asta de resturi umane, bucăţi de fier şi plastic avansează treptat, acumulând alte corpuri şi obiecte, într-un ciclon cenuşiu străbătut de fâşii roşii. Grohăitul metalic se uneşte cu trosnetul craniilor. Sunt ca nişte struguri copţi, Iulana. Pardoseala structurii se răsuceşte, acoperişul devine o pantă abruptă. Şi acum suntem noi cei care începem să ne luăm zborul, aruncaţi în haos, prizonieri într-o undă gata să explodeze. Braţele scaunelor se balansează ca într-un cutremur, monitoarele de cristal pulsează intermitent, apoi sunt absorbite de vertijul distrugerii. Viaţa se întâmplă, Iulana.

În scurt timp nu vom mai auzi nimic. Nu va fi decât linişte şi frig când haosul va înghiţi jumătate din vagon. Unda este aproape în noi. „Accidentul“, aşa cum vor numi ei ceea ce se întâmplă aici. Pot spune că mă simt superior lor, pentru că ei nu ştiu nimic. Ei, care acum intră şi ies din Tokyo în trenuri iluminate şi care sunt înghiţiţi, procesaţi şi scuipaţi în fiecare zi prin canalele acestui animal din beton şi curent electric. Ei, care ignoră cu totul ce se întâmplă aici în timp ce ocupă lifturi, trotuare, tuneluri, scări rulante, benzi automate, platforme sau lungile coridoare subterane ale staţiilor, şi care nu îşi vor întrerupe mişcarea perpetuă doar pentru mica noastră tragedie. Ei, care poate în câteva ore vor afla de povestea noastră, de „accident“, cum vor numi ceea ce se întâmplă acum, şi se vor umple de emoţie şi de teamă văzând ştirea despre noi la televizorul din bucătărie în timp ce îşi beau cafeaua, mâine la prima oră – şi mărturisesc că mâine mi se pare deja un cuvânt şi o idee absurde. Ei, care se vor gândi la moarte pentru un scurt moment, ca mai apoi să uite de asta şi să-şi continue mersul pe străzi spre trenurile lor, ca şi cum noi nu i-am aştepta într-un punct fix din viitor. Ei, care niciodată nu vor putea înţelege tot ce se întâmplă aici. Pentru că în vagonul ăsta există ceva unic şi sublim.

Chiar şi aşa, vor încerca să treacă peste povestea asta. Îmi şi imaginez titlurile de ziar, poate chiar fotografia rămăşiţelor noastre amestecate pe şină. Nu va rămâne aproape nimic, vor trebui să facă teste ADN pe bucăţi mici de carne şi oase calcinate. Mă imaginez umblând printre cadavrele noastre, ca unul dintre funcţionarii aceia, şi mă gândesc că nu aş fi în stare să lucrez în medicina legală – nu ştiu dacă se datorează acestui moment de criză, dar chiar sunt recunoscător pentru slujba mizerabilă pe care am avut-o în ultimii ani. Asta mă face să mi-i amintesc pe toţi cei care nu sunt în acest vagon – în acelaşi fel în care, în scurt timp, nici noi nu vom mai fi pe lume. Ajung să văd chipul dlui Langustă Okuda şi, întrucâtva vinovat, mă gândesc că ar fi trebuit să-l vizitez înainte şi, totodată, să-mi arăt respectul faţă de urna mamei mele aflată în Yoshiko, fabricată în Kawagushi, provincia Saitama, după cele mai amănunţite indicaţii ale tatălui meu.

Şi mă gândesc la tine, Iulana Romiszowska, la degetele tale groase şi la gambele tale zdravene şi la lungul drum pe care toate părţile corpului tău l-au parcurs din Polonia spre copilăria ta în oraşul portuar Constanţa, de la malul Mării Negre, în România, până ce ochii tăi mari, rotunzi şi albaştri s-au întâlnit cu monstrul luminos care e Tokyo, şi, nu fără frică, cu mine însumi – iar în acest moment nu-mi doresc decât să te gândeşti şi tu la mine, indiferent cum. Simt o pace ciudată, Iulana. Ca şi cum aş înota în ape noi. Ştiu că aproape nici nu mai sunt aici, şi asta îmi trezeşte o nostalgie imediată, de parcă aş reconstrui un vis, trecând printr-un déjà-vu exact în clipa când haosul inform de fier şi carne hărtănită galopează în tăcere în direcţia noastră. Întunericul domină totul, ca şi cum ar recupera ceva ce a fost dintotdeauna al său. Totul e foarte firesc, Iulana. Ne uităm la unda asta cu o indiferenţă calmă, în ciuda certitudinii finalului imediat – sau tocmai datorită ei.

Când, în cele din urmă, îţi întorci capul către mine, ochii noştri se întâlnesc într-un punct gol. Şi înainte să apuc să îţi ating umărul pentru a împărtăşi cu tine imaginea balerinelor care dansează în rochii albe la etajul al cincilea al clădirii curbate aflate în dreapta, dedesubtul marelui outdoor care prezintă supă în tuburi de neon în contururi iluminate în spatele ploii, înainte ca totul să dispară şi liniştea să ni se aştearnă peste ochi, tu încă vei avea timp să îmi pronunţi numele, îmi vei pronunţa pentru prima dată numele, Iulana Romiszowska, pentru prima dată numele meu rostit de vocea ta nocturnă.

4

Pe fereastra cafenelei, o vedem pe Misako, care soseşte într-un pardesiu alb ce-i acoperă picioarele până la jumătatea gleznelor. Are nasturii hainei auriţi, la fel ca accesoriile de pe cizmele cu toc înalt, unghiile şi tonul general al machiajului. Părul prins într-o coadă lungă de cal îi măsoară, ca o pendulă, ritmul paşilor. Uşa se deschide. Încărcată de sacoşe, ea aterizează cu zgomot pe scaun.

În ultimele luni, Misako a semănat mai mult cu o curvă ko-gal¹ decât cu o femeie.

Îşi împreunează palmele între pulpele fine şi rămâne tăcută, răspunzând la întrebări fără să arate vreun interes. Localul, o imitaţie ieftină de cafenea pariziană, cu pereţii fals patinaţi, pune de nenumărate ori, prin sistemul său de sunet, o compilaţie de melodii de Edith Piaf – ştiu, pentru că am aşteptat-o pe mademoiselle vreme de mai bine de o oră.

Ferestrele nu reuşesc să împiedice zarva sirenelor, a maşinilor şi a ecranelor din Shinjuku să invadeze spaţiul. Infernul din Tokyo se insinuează peste tot.

Misako aprinde ţigara cu filtru lung, trage cu sete şi suflă fumul într-un jet diagonal către chipul meu.

— Nu o să ne mai vedem.

Şi stinge ţigara proaspăt aprinsă, ducându-şi din nou mâinile între picioare.

Cu câteva minute înainte, mă gândeam că nu o mai vreau pe femeia asta şi îmi spărgeam capul ca să găsesc o cale să-i spun fără să se işte un scandal. Dar când Misako a spus: „Nu o să ne mai vedem“, a fost ca şi cum s-ar fi deschis o prăpastie în locul unde stătea masa de cafenea. Tot ce îmi displăcea la ea: întârzierile şi mofturile, auriul, unghiile false, mania de a-şi retuşa machiajul în public şi aerul general de vagaboandă leneşă şi îngustă la minte a redevenit dintr-odată excitant.

— Cine e? întreb, nu ştiu din ce impuls stupid, dar ea schimbă subiectul aprinzându-şi altă ţigară.

Mă ridic, mă duc la casă şi plătesc nota. Deschid uşa de sticlă şi ies.

Este pentru ultima dată când o vom mai vedea pe această femeie.

Ar fi fost de aşteptat ca sfârşitul să mă facă să simt vreo remuşcare dar, întorcându-mă în staţie prin aerul imobil al după-amiezii calde, nu simt nimic. Sunt poate puţin excitat la gândul că Misako e acum o femeie singură, cum era şi când am cunoscut-o. Mă gândesc atunci să măresc numărul de camere ascunse în apartamentul ei, adăugând noi aparate în baie şi lângă pat; nu ar fi greu – încă am cheia şi îi ştiu programul. Aş putea să-i trimit o telegramă tatălui meu. Cu siguranţă, dl Langustă Okuda m-ar ajuta să adun informaţii, cu gândul că va creşte productivitatea submarinului. Astfel, din Sala Periscopului, am putea să o vedem în acţiune cu noii săi iubiţi.

Gândul mă excită foarte tare şi, înainte să iau trenul înapoi către casă, intru într-un soapland², unde cumpăr o jumătate de oră cu o chinezoaică cu picioare mari. Pe la jumătatea băii, nu înţeleg bine de ce, femeia se enervează pe mine şi începe să cârtească ca o raţă cantoneză. Ca să-i închid gura nefericitei, dublez plata.

Şi îi dau adresa şi cheia casei lui Misako.

1. Termenul este derivat din japonezul kōkōsei gyaru, unde kōkōsei înseamnă liceu, iar gyaru este reformularea japoneză a englezescului girl – fată. Recunoscut ca identitate subculturală, curentul ko-gal a devenit popular în anii ’90. Sfidând modelele dominante de limbaj şi vestimentaţie, aceste adolescente japoneze au un stil vestimentar aparte, uşor de recunoscut datorită uniformei şcolare cu fustă scurtă şi ciorapilor albi purtaţi neglijent, a părului viu colorat şi a pantofilor cu platformă.

2. Soapland sau sōpurando este un termen japonez provenit din unirea cuvintelor englezeşti soap şi land. Denumeşte un tip de bordel în care se practică sexul fără penetrare, pentru că legislaţia japoneză interzice acest tip de prostituţie.