Umberto Eco, I limiti dell’interpretazione

© 2016 La nave di Teseo Editore, Milano

© 2007, 2016 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6266-1

ISBN PDF: 978-973-46-6267-8

ISBN print: 978-973-46-6243-2

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Diagramă cosmologică (harta cerurilor) dintr-o versiune franceză a Phaenomena de Aratus (secolul al XI-lea)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

UMBERTO ECO (1932-2016) a urmat cursurile Universităţii din Torino, luându-şi licenţa în estetică. În anii ’60 a fost unul dintre exponenţii de frunte ai avangardei culturale italiene, numărându-se printre fondatorii revistelor Marcatré şi Quindici. A fost profesor de semiotică la Universitatea din Bologna. A primit numeroase premii şi distincţii culturale, inclusiv Legiunea de Onoare (1993). A predat la cele mai faimoase universităţi din lume, fiind Doctor Honoris Causa a peste patruzeci dintre ele. A scris romane (Numele trandafirului, 1980, Premiul Strega, 1981; Pendulul lui Foucault, 1988, Premiul Bancarella; Insula din ziua de ieri, 1994; Baudolino, 2000; Misterioasa flacără a reginei Loana, 2004; Cimitirul din Praga, 2010; Numărul zero, 2015), studii de semiotică, estetică şi teorie literară (Opera deschisă, 1962; Apocaliptici şi integraţi, 1964; Poeticile lui Joyce, 1966; Structura absentă, 1968; Formele conţinutului, 1971; Tratat de semiotică generală, 1975; Cum se face o teză de licenţă, 1977; Lector in fabula, 1979; Semiotica şi filosofia limbajului, 1984; Limitele interpretării, 1990; Şase plimbări prin pădurea narativă, 1994; Despre literatură, 2002), eseuri (Kant şi ornitorincul, 1997), articole (reunite în volumele Jurnal minim, 1963; Al doilea jurnal minim, 1990; Secretul Minervei, 1999).

Din opera sa, Editura Polirom a publicat volumele În ce cred cei care nu cred (în colaborare cu Carlo Maria Martini, 2001, 2011, 2016), În căutarea limbii perfecte (2002), Numele trandafirului (2004, 2010, 2011, 2013, 2014), Misterioasa flacără a reginei Loana (2004), Pendulul lui Foucault (2005, 2013), Trei povestiri (în colaborare cu Eugenio Carmi, 2005), Cum se face o teză de licenţă (2006, 2014), Baudolino (2007, 2014), Apocaliptici şi integraţi. Comunicaţii de masă şi teorii ale culturii de masă (2008), A spune cam acelaşi lucru. Experienţe de traducere (2008), Insula din ziua de ieri (2009), De la arbore spre labirint. Studii istorice despre semn şi interpretare (2009), Kant şi ornitorincul (ed. a II-a, 2010), Cimitirul din Praga (2010, 2011, 2013), Cum ne construim duşmanul (2011, 2013), Numărul zero (2015), Scrieri despre gândirea medievală (2016) şi Cronicile unei societăţi lichide (2016).

Introducere

La început, în al său Mercury, Or the Secret and Swift Messenger, 1641, John Wilkins povesteşte întâmplarea următoare:

Cât de ciudat a putut să pară Meşteşugul acesta al Scrisului la prima lui Inventare o putem înţelege de la Americanii aceia descoperiţi de curând, care erau surprinşi să-i vadă pe Oameni stând de vorbă cu Cărţile şi cărora le venea greu să creadă că Hârtia ar putea vorbi… Există o Legendă foarte frumoasă în legătură cu Povestea asta, în care-i vorba de un Sclav Indian; acesta, fiind trimis de Stăpânul său să ducă un Coş cu Smochine şi o Scrisoare, a mâncat pe Drum o mare Parte din Povara lui, predându-i Restul Persoanei căreia îi era destinat; aceasta, după ce citi Scrisoarea şi negăsind cantitatea de Smochine corespunzătoare cu ce se spunea acolo, îl învinui pe Sclav că le-a mâncat, făcându-l să afle ceea ce Scrisoarea spunea împotriva lui. Însă Indianul (în pofida acestei Dovezi) tăgădui cu nevinovăţie Fapta, blestemând Hârtia, ca pe o Martoră falsă şi mincinoasă.

Mai apoi, fiind el din nou trimis tot cu o Însărcinare ca aceea, precum şi cu o Scrisoare care spunea Numărul exact de Smochine ce trebuiau predate, iarăşi, potrivit Obiceiului său de mai înainte, mâncă cu lăcomie o mare Parte din ele pe când mergea pe Drum. Însă, înainte de a se atinge de ele (ca să prevină orişice Învinuire), El luă Scrisoarea şi o ascunse sub un Pietroi, liniştindu-se la gândul că, dacă Ea n-o să-l vadă mâncând Smochinele, nu o să poată nicicum să-l pârască; însă, fiind de data asta învinuit şi mai tare decât înainte, mărturisi Vina, minunându-se de Hârtie ca de un Lucru Dumnezeiesc, iar pe viitor făgădui cea mai mare Fidelitate în orice Însărcinare (ed. a III-a, Londra, Nicholson, 1707, pp. 3-4).

Această pagină a lui Wilkins ne sună cu siguranţă diferit de alte pagini contemporane în care scrisul este luat ca exemplu suprem de semioză şi orice text scris (sau vorbit) este văzut ca o maşină care produce o „derivă infinită a sensului”. Aceste teorii contemporane îi aduc indirect lui Wilkins obiecţia că un text, odată separat de emitentul său (precum şi de intenţia emitentului) şi de împrejurările concrete ale emiterii lui (şi, ca urmare, de referentul său firesc), ar pluti (ca să zicem aşa) în golul unui spaţiu potenţial infinit de interpretări posibile. Prin urmare, niciun text nu poate fi interpretat potrivit utopiei unui sens autorizat determinat, original şi final. Limbajul spune totdeauna ceva în plus faţă de sensul lui literal inaccesibil, care este deja pierdut încă de la începutul emiterii textuale.

Episcopul Wilkins – în ciuda neclintitei sale credinţe că Luna ar fi fost locuită – era un om cu o capacitate intelectuală remarcabilă şi a spus multe lucruri importante şi azi pentru cei ce studiază limbajul şi procesele semiozice în general. Să privim, de exemplu, figura care apare la pagina 311 din al său Essay Towards A Real Character (1668). El era atât de convins că o teorie a semnificaţiei ar fi fost posibilă, încât încercase (nefiind primul, dar, cu siguranţă, ca un pionier, şi cu o extraordinară intuiţie vizuală) să ofere o modalitate de a reprezenta până şi semnificaţia termenilor sincategorematici. Acest desen arată că, admiţând faptul că împărtăşim anumite reguli convenţionale privitoare la utilizarea unei limbi naturale, atunci când spunem deasupra vrem să spunem cu siguranţă ceva diferit de dedesubt. În privinţa aceasta, desenul său arată că până şi această deosebire de semnificaţie este bazată pe structura corpului nostru într-un spaţiu geo-astronomic. Putem fi radical sceptici în ce priveşte posibilitatea de a identifica nişte universalii ale limbajului, însă ne simţim obligaţi să luăm în serios gravura lui Wilkins. Ea arată că în interpretarea termenilor sincategorematici trebuie să urmăm anumite „direcţii”. Chiar dacă lumea ar fi un labirint, n-am putea să-l străbatem fără să respectăm anumite parcursuri obligatorii.

Ce anume ar fi putut să obiecteze Wilkins la contraobiecţiile multora dintre teoriile contemporane ale lecturii ca activitate deconstructivă? Ar fi spus probabil că, în cazul relatat de el (presupunem că scrisoarea spunea: „Dragă Prietene, în acest Coş adus de Sclavul meu se află 30 de smochine pe care ţi le trimit în Dar”), Prietenul era sigur că respectivul Coş menţionat în Scrisoare era cel adus de Sclav, că Sclavul era exact acela căruia Stăpânul îi dăduse Coşul şi că exista o Relaţie între Expresia „30” scrisă în Scrisoare şi Numărul de Smochine conţinute în Coş.

Fireşte, ar fi uşor de combătut parabola lui Wilkins. E suficient să ne închipuim că cineva a fost trimis realmente cu un coş, dar că pe drum sclavul original a fost ucis şi înlocuit cu un altul, al unui alt stăpân, şi că cele treizeci de smochine, ca entităţi individuale, au fost înlocuite cu alte smochine. Pe lângă aceasta, să ne închipuim că noul sclav a dus coşul unui destinatar diferit. Putem chiar să presupunem că noul destinatar n-avea habar de vreun prieten care să cultive smochine şi să le dăruiască cu atâta largheţe. Ar mai fi putut el, destinatarul, să decidă despre ce anume vorbea scrisoarea?

Eu cred că încă mai avem dreptul să considerăm că reacţia noului destinatar ar fi fost, mai mult sau mai puţin, de felul următor: „Cineva, Dumnezeu ştie cine, mi-a trimis o cantitate de smochine care e inferioară celei menţionate în scrisoarea care le însoţeşte”. (Mai presupun că noul Destinatar, fiind un Stăpân, l-a pedepsit pe Sclav înainte de a încerca să dezlege Enigma: aceasta este tot o Problemă Semiotică, însă vom rămâne la Problema noastră Principală.) Ceea ce vreau să spun este că, chiar şi separat de emitentul său, de referentul său discutabil şi de împrejurările în care a fost produs, mesajul acela încă mai vorbea despre nişte smochine-dintr-un-coş.

Să presupunem acum (imaginaţia narativă nu are limite) nu numai că mesagerul original a fost ucis, dar şi că ucigaşii săi au mâncat toate smochinele, au distrus coşul, au introdus scrisoarea într-o sticlă şi au aruncat-o în ocean, astfel încât a fost găsită, la (vreo) şaptezeci de ani după Wilkins, de către Robinson Crusoe. Fără coş, fără sclav, fără smochine, numai scrisoarea singură. Cu toate acestea, pariez că prima reacţie a lui Robinson ar fi fost: „Unde dracu’ or fi ajuns smochinele astea?” Numai după această primă reacţie instinctivă Robinson ar fi putut să viseze la toate smochinele posibile, la toţii sclavii posibili, la toţi expeditorii posibili, ca şi la posibila inexistenţă a vreunei smochine, a vreunui sclav sau expeditor, ori la mecanismele minciunii şi la soarta lui nefericită de destinatar separat definitiv de orice Semnificaţie Transcendentală.

Unde sunt aceste smochine? Scrisoarea spune că există sau că au fost undeva 30 de fructe de cutare fel, cel puţin în mintea (sau în Lumea Posibilă Doxastică) a unui presupus emitent al mesajului respectiv. Şi chiar dacă Robinson ar fi hotărât că mâzgălelile acelea de pe o bucată de hârtie erau rezultatul întâmplător al unei eroziuni chimice, ar fi avut în faţă doar două posibilităţi: ori să le neglijeze ca pe un fapt material nesemnificativ, ori să le interpreteze ca şi cum ar fi fost cuvintele unui text scris într-o limbă cunoscută lui. Odată luată în considerare cea de-a doua ipoteză, Robinson era obligat să tragă concluzia că scrisoarea vorbea de smochine, şi nu de mere sau de unicorni.

Să presupunem însă că mesajul din sticlă este găsit de un specialist în lingvistică, în hermeneutică sau semiotică. Acest nou destinatar accidental (care ştie ceva mai mult decât Robinson) va putea face un număr de ipoteze mult mai subtile, verbigratia:

1. Mesajul este cifrat, coş înseamnă „armată”, smochină – „1.000 de soldaţi”, iar dar înseamnă „ajutor”, aşa încât semnificaţia subînţeleasă a scrisorii este că expeditorul se află pe punctul de a trimite o armată de 30.000 de soldaţi în ajutorul destinatarului. Dar şi în acest caz soldaţii menţionaţi (şi care lipsesc) vor trebui să fie 30.000, şi nu 180, să zicem – afară numai dacă, pentru codul privat al expeditorului, o smochină nu înseamnă şase soldaţi.

2. Smochine poate să fie înţeles (cel puţin astăzi) în sens retoric (ca în expresii precum „nu-mi pasă nici cât de-o smochină seacă”), iar mesajul ar putea să presupună o altă interpretare; dar şi în acest caz destinatarul ar trebui să mizeze pe anumite interpretări convenţionale prestabilite ale cuvântului smochină, care nu sunt cele presupuse de cuvinte ca măr sau pisică, să zicem.

3. Mesajul din sticlă este o alegorie şi are un al doilea sens, ascuns, bazat pe un cod poetic privat. Smochine poate reprezenta o sinecdocă pentru „fructe”, fructe poate să fie o metaforă pentru „influenţe astrale pozitive”, influenţe astrale pozitive poate fi o alegorie pentru „Graţie Divină” şi aşa mai departe. În acest caz, destinatarul ar putea face felurite ipoteze ce se contrazic între ele, dar eu cred cu tărie că există anumite criterii „economice” pe baza cărora anumite ipoteze vor fi mai interesante decât altele. Pentru a-şi confirma ipoteza, destinatarul va trebui, cel puţin, să avanseze nişte conjecturi asupra posibilului expeditor şi asupra posibilei perioade istorice în care textul a fost produs. Aceasta nu are nimic de-a face cu o cercetare privind intenţiile expeditorului, dar are în mod sigur de-a face cu o cercetare asupra cadrului cultural în care trebuie integrat mesajul. În faţa mesajului Doamne, apără-mă, e foarte spontan şi onest să ne întrebăm dacă el a fost rostit de o călugăriţă în rugăciune sau de un ţăran care aduce omagiu unui feudal.

Probabil că interpretul nostru ar trebui să decidă că textul găsit în sticlă se referea într-o anume împrejurare la nişte smochine existente şi că se referea indexical la un expeditor anume, ca şi la un anumit destinatar şi la un anumit sclav, dar că pe urmă şi-a pierdut orice putere referenţială. Drept urmare, va putea să fantazeze în legătură cu aceşti actori pierduţi, incluşi atât de ambiguu în schimbul de lucruri sau de simboluri (poate că a expedia smochine însemna, într-un anumit moment istoric, să faci vreo aluzie misterioasă), şi ar putea porni de la mesajul acela anonim ca să încerce o mulţime de semnificaţii şi de referenţi… Însă nu ar avea dreptul să spună că mesajul poate să semnifice orice.

Poate semnifica multe lucruri, însă există sensuri pe care ar fi hazardat să le sugerăm. Nu cred că ar exista cineva atât de rău intenţionat încât să sugereze că mesajul ar putea însemna că Napoleon a murit în mai 1821, dar şi faptul de a contesta o lectură atât de deviantă poate fi un punct de plecare rezonabil ca să tragem concluzia că există măcar unele lucruri pe care mesajul nu le poate spune efectiv.

Admit că pentru a face această afirmaţie va trebui întâi de toate să cădem de acord că enunţurile pot avea un „sens literal”, şi ştiu cât de controversată este această problemă (a se vedea şi cele câteva trimiteri din notele despre interpretarea metaforei, în secţiunea 3.3 a prezentei cărţi). Însă continui să cred că, în cadrul frontierelor unei anumite limbi, există un sens literal al unităţilor lexicale, care este cel menţionat primul de către dicţionare sau chiar cel pe care orice om de pe stradă l-ar defini în primul rând atunci când ar fi întrebat ce anume înseamnă un anumit cuvânt. Pornesc deci de la faptul că omul de pe stradă ar spune întâi şi-ntâi că o smochină este un tip de fruct, şi cum anume este el. Nici o teorie a receptării nu ar putea evita această restricţie preliminară. Orice act de libertate din partea cititorului poate apărea numai după, şi nu înainte de aplicarea acestei restricţii.

Înţeleg că există o deosebire între a vorbi despre scrisoarea menţionată de Wilkins şi a vorbi despre Finnegans Wake. Înţeleg că lectura lui Finnegans Wake ne poate ajuta să punem la îndoială până şi sensul obişnuit din exemplul lui Wilkins. Însă nu putem ignora punctul de vedere al Sclavului care a dat mărturie primul despre miracolul Textelor şi al Interpretării lor.

*

Studiile cuprinse în cartea de faţă au fost scrise în cea de-a doua jumătate a deceniului al nouălea. Deoarece toate se centrează pe acelaşi subiect, chiar dacă din puncte de vedere diferite, au fost reamalgamate într-o oarecare măsură şi supuse unor ajustări, unor tăieturi sau adăugiri, pentru a evita repetările excesive şi a permite trimiteri de la unele la altele¹.

În prima secţiune, problema interpretării este conturată aşa cum s-a pus ea în ultimele decenii în domeniul studiilor literare.

Un comentariu aparte cere cea de-a doua secţiune, pentru că focalizează o preocupare ce m-a însoţit permanent în decursul deceniului trecut. La prima vedere ea tratează despre chestiuni istorice, şi cineva s-ar putea întreba care este legătura ei cu temele din celelalte studii. În anul academic 1986-1987 ţinusem, la Institutul de discipline ale comunicării al Universităţii din Bologna, un curs monografic despre semioza hermetică², adică despre acea practică interpretativă a lumii şi a textelor bazată pe identificarea raporturilor de simpatie ce leagă reciproc micro- şi macrocosmosul. Pentru a putea nutri credinţa că asemănătorul acţionează simpatetic asupra asemănătorului trebuie ca o metafizică şi o fizică a simpatiei universale să se sprijine pe o semiotică (explicită sau implicită) a similitudinii.

De o paradigmă a asemănării s-a ocupat şi Michel Foucault în Les mots et les choses, însă atenţia lui era îndreptată mai ales asupra acelui moment de trecere în care paradigma asemănării, între Renaştere şi secolul al XVII-lea, se contopeşte cu paradigmele proprii ştiinţei moderne. Ipoteza mea era istoriceşte mai cuprinzătoare şi tindea să pună în lumină un criteriu de interpretare căruia îi indicam supravieţuirea de-a lungul secolelor – cum de altfel sugeram şi în studiul despre Epistola a XIII-lea a lui Dante, publicat în cartea mea precedentă, Sugli specchi e altri saggi [Despre oglinzi şi alte studii] (1985). Modalitatea de gândire pe care o numesc semioză hermetică a luat forme ce se pot recunoaşte şi documenta în primele secole ale erei creştine şi s-a dezvoltat întrucâtva clandestin în perioada medievală, a triumfat odată cu redescoperirea umanistă a scrierilor hermetice, s-a contopit în curentul mai amplu al hermetismului renascentist şi baroc şi nu a dispărut concomitent cu afirmarea ştiinţei cantitative galileene, ci a continuat să fecundeze esteticile romantice, ocultismul secolului al XIX-lea şi, susţin eu în plus, multe alte teorii critice contemporane, aşa cum menţionez în secţiunea 2.1.7.

Cea de-a treia secţiune are funcţie de comentariu. Dacă în prima secţiune s-a susţinut posibilitatea unei interpretări pornind de la intenţia textului sau intentio operis, aici se comentează mai cu seamă cazuri în care excesul de interpretare produce o risipă de energii hermeneutice pe care textul nu le încurajează. Invers, noi încercăm să sugerăm acele criterii de economie ce trebuie urmate în lectura textelor înţelese ca lume sau a lumii ca text. Dacă aceste criterii pot să apară doar ca bazate pe apelarea la sensul obişnuit şi la principiul efortului minim, amintesc că nu există alte moduri de a decide în ceea ce priveşte aşa-numita intentio a unui text, atunci când textul este concomitent obiect şi parametru al propriilor lui interpretări – asta şi pentru că situaţia n-ar putea scăpa de această circularitate nici măcar dacă am merge în direcţia căutării lui intentio auctoris. Pe de altă parte, potrivit lămuririlor din studiul final al volumului, acest efort minim este cel ce ar putea fi acceptat de o comunitate de interpreţi care urmăreşte să ajungă la un acord oarecare, dacă nu în privinţa celor mai bune interpretări, cel puţin în refuzarea acelora ce nu pot fi susţinute.

Urmează câteva exemple despre felul cum abordez eu chestiuni privitoare la identitate, la fals şi la autentic ori la condiţiile pentru a formula o ipoteză acceptabilă de interpretare pe marginea unor texte sau fapte, experienţe reale sau relatări ale unor experienţe considerate reale în nişte lumi posibile.

Ajungem astfel la cea de-a patra secţiune şi ultima, pe care cititorii interesaţi mai mult teoretic o pot lectura şi ca primă secţiune.

Studiile din secţiunile anterioare au fost concepute ca nişte intervenţii legate de chestiuni de specialitate şi deci dau ca scontate multe dintre conceptele pe care le-am elaborat în alte opere ale mele. Iată de ce, într-o serie de studii despre limitele interpretării, cineva poate să aibă impresia că nu s-a specificat nicăieri despre limitele cărui gen de interpretare se discută.

E vorba despre conceptul de interpretare inspirat de Peirce şi pe care l-am discutat şi l-am dezvoltat treptat în Tratatul de semiotică generală, 1975, în Lector in fabula, 1979, în Semiotica şi filozofia limbajului, 1984, precum şi în multe alte scrieri disparate, cum sunt cele conţinute în Despre oglinzi şi alte studii, 1985.

Semiotica se ocupă de semioză, iar aceasta este „o acţiune sau o influenţă care este sau care presupune o cooperare a trei subiecte, cum sunt, de exemplu, un semn, obiectul său şi interpretantul său, această influenţă tri-relaţională neputând fi în niciun caz rezolvabilă printr-o acţiune de perechi” (Peirce, CP, 5.484). Ca un comentariu al acestei definiţii, a se vedea studiul 4.1, ce reproduce intervenţia mea la un congres de imunologi.

Intervenţia citată mai sus fusese elaborată pe marginea discuţiei cu oameni de ştiinţă ce studiază procesele de interacţiune la nivel celular pentru că, potrivit unora dintre ei, avem fenomene de interpretare chiar şi în ceea ce eu, în Tratatul meu, numeam „pragul inferior al semioticii”. De atunci încoace m-am convins, chiar dacă mai consider că e greu de extins categoriile semioticii până la acel nivel, că nu pot totuşi să neg a priori că acest lucru ar fi posibil, şi mă menţin într-o poziţie de aşteptare precaută şi plină de curiozitate. În orice caz, nu exclud, ba chiar consider, că există semioză şi, prin urmare, şi interpretare în procesele de percepţie. În acest sens, interpretarea – bazată pe conjectură sau pe abducţie (cf., de exemplu, studiul 4.2) – este mecanismul semiozic ce explică nu numai raportul nostru cu nişte mesaje elaborate intenţionat de alte fiinţe omeneşti, ci şi orice formă de interacţiune a omului (şi poate şi a animalelor) cu lumea înconjurătoare. Tocmai prin procesele de interpretare noi construim cognitiv lumi, fie ele actuale sau posibile.

Sunt deci evidente motivele pentru care trebuie să avem în vedere condiţiile şi limitele interpretării. Dacă în sfera hermeneuticii sau a teoriei literaturii poate părea provocator, însă la urma urmei plauzibil, ca iniţiativa de lectură să stea complet de partea subiectului interpretant, cu mult mai riscant ar părea dacă am afirma-o în legătură cu acele procese ce ne ajută să identificăm o persoană sau un obiect aflat la distanţă în timp şi în situaţii diferite, să deosebim un câine de un cal sau să regăsim drumul spre casă în fiecare zi. În astfel de cazuri, a admite că unica decizie îi revine interpretului poartă, în istoria gândirii, un nume: idealism magic. Deşi referinţa aceasta pare romantică şi ieşită din comun, ne putem gândi la posibila pretenţie de a postula un creier care – mai puţin pasiv decât acela imaginat de Putnam – nu numai că ar putea trăi izolat de trup într-un vas, dar ar putea şi să construiască vasul respectiv şi universul care îl conţine şi să decidă minut cu minut impulsurile pe care trebuie să le primească pentru a putea avea iluzia unei lumi care nu există în afara percepţiilor lui. Ar fi cam prea mult, chiar şi pentru un idealist magic. Pe de altă parte, cei ce susţin că textele nu pot avea niciun semnificat comunicabil în chip intersubiectiv sunt foarte iritaţi atunci când alţii nu le acceptă tezele şi se vaietă că nu au fost înţeleşi. Ne vine în minte paradoxul lui Smullyan: „Sunt solipsist, aşa cum sunt şi toţi ceilalţi”.

Prin urmare, dacă problema filozofică a interpretării constă în a stabili condiţiile de interacţiune dintre noi şi ceva care ne este dat şi a cărui construcţie se supune anumitor constrângeri (este şi problema lui Peirce, a lui Merleau-Ponty, a lui Piaget, a ştiinţelor cognitive, dar era, la urma urmei, şi problema lui Kant, aşa cum e şi problema epistemologiei, de la Popper la Kuhn), nu văd pentru ce n-ar trebui să avem aceeaşi atitudine faţă de textele produse de semenii noştri şi care, într-un anume sens, ca şi scrisoarea adusă de sclavul lui Wilkins, există deja ca atare, chiar înainte de a fi citite – fie şi sub formă de urme gramatologice lipsite de semnificaţie pentru cel ce nu ar emite conjecturi asupra originii lor.

În jurul acestor teme fundamentale se constituie expres studiile cuprinse în ultima secţiune a cărţii³. Precizez faptul că acel Gedankenexperiment făcut în legătură cu procedeele interpretative ale computerului de către Charles Sanders personal trebuie luat foarte în serios sau, cel puţin, n-a fost gândit doar ca un exerciţiu retoric. El prevede reguli interpretative pentru o creaţie concepută ca model de semioză nelimitată şi dotată cu minime conexiuni la un univers exterior.

*

În ediţia americană am fost constrâns să fac o precizare, deoarece cu nu mai mult de un an în urmă a apărut traducerea engleză a cărţii mele mai vechi, Opera aperta [Opera deschisă], din 1962. Deşi revin asupra temei în prima secţiune, nu e rău să întâmpin şi nişte posibile obiecţii ale cititorului italian. S-ar părea, într-adevăr, că, dacă atunci ridicam în slăvi o interpretare „deschisă” a operelor de artă, admiţând că aceasta era o provocare „revoluţionară”, astăzi m-aş cantona pe nişte poziţii conservatoare. Eu nu cred că este aşa. Cu treizeci de ani în urmă, pornind şi de la teoria interpretării a lui Luigi Pareyson, mă străduiam să definesc un fel de oscilare, sau de echilibru instabil, între iniţiativa interpretului şi fidelitatea faţă de operă. În aceşti treizeci de ani, mulţi s-au avântat prea tare pe versantul iniţiativei interpretului. Problema, acum, este nu să ne dezechilibrăm în sensul opus, ci să subliniem încă o dată faptul că oscilarea balanţei nu poate fi eliminată.

La urma urmei, a spune că un text este, potenţial, fără sfârşit nu înseamnă că orice act de interpretare poate duce la ceva bun. Până şi deconstructivistul cel mai radical acceptă ideea că există interpretări care sunt inacceptabile şi clamoroase. Aceasta înseamnă că textul interpretat impune interpreţilor lui nişte restricţii. Limitele interpretării coincid cu drepturile textului (ceea ce nu înseamnă că ar coincide cu drepturile autorului lui).

Chiar şi în cazul textelor auto-distructive (cf. 3.5) avem nişte obiecte semiozice care, fără umbră de îndoială, vorbesc despre propria lor imposibilitate.

Să fim realişti: nu există nimic mai semnificativ decât un text care-şi afirmă propriul divorţ faţă de sens.

1. Ediţia italiană de faţă este parţial diferită de ediţia americană (The limits of interpretation, Indiana University Press) care apare aproape concomitent cu ea; în acea ediţie am adăugat unele scrieri care în Italia au apărut deja în Sugli specchi [Despre oglinzi], iar în cea de faţă alte studii, ce nu au mai fost publicate în Italia. Alte diferenţe mai mici, din cadrul fiecărui studiu în parte, se datorează grijii de a face mai bine înţeleasă o chestiune sau alta în nişte medii culturale ce diferă între ele şi au cadre de referinţă diferite. În orice caz, abordările de bază din ambele ediţii sunt aceleaşi.

2. Materialele cursului există numai în formă dactilografiată şi în fotocopie, sub titlul Aspecte ale semiozei hermetice, Universitŕ degli Studi di Bologna, Catedra de semiotică, 1986-1987.

3. Mi-am permis să republic „Coarne, copite, pantofi”, care a mai apărut o dată, în Eco şi Sebeok, 1983, deoarece mi se părea util pentru a relua unele concepte de bază.

1

INTENTIO LECTORIS
ÎNSEMNĂRI DESPRE SEMIOTICA
RECEPTĂRII¹

1. Comunicare la colocviul AISS despre semiotica receptării, Mantova, 1985. Publicat iniţial cu titlul „Ciudatul caz al lui intentio lectoris”, în Alfabeta, 84, 1986, apoi în versiune lărgită, cu titlul „Note despre semiotica receptării”, în Carte Semiotiche, 2, octombrie 1986.

În ultimele decenii s-a afirmat o schimbare de paradigmă faţă de disputele critice anterioare. Dacă în mediul structuralist se acorda prioritate analizei textului ca obiect dotat cu caracteristici structurale proprii, descriptibile cu ajutorul unui formalism mai mult sau mai puţin riguros, ulterior discuţia s-a orientat către o pragmatică a lecturii. Astfel, de prin anii ’60 înainte, s-au înmulţit teoriile despre cuplul Cititor-Autor, iar astăzi, pe lângă narator şi naratar, avem naratori semiotici, naratori extrafictivi, subiecţi ai enunţării enunţate, focalizatori, voci metanaratorii, precum şi cititori virtuali, cititori ideali, cititori model, supercititori, cititori proiectaţi, cititori informaţi, arhicititori, cititori impliciţi, metacititori şi aşa mai departe.

Sigur că nu toţi aceşti Autori şi Cititori au acelaşi statut teoretic, iar pentru a avea o hartă completă a acestui peisaj cu identităţi şi diferenţe, vezi Pugliatti, 1985 (precum şi Ferraresi şi Pugliatti, 1989).

În orice caz, orientări diferite, cum sunt estetica receptării, hermeneutica, teoriile semiotice ale cititorului ideal sau model, precum şi „reader oriented criticism” şi deconstrucţia au ales ca obiect de investigare nu atât faptele empirice ale lecturii (obiect al unei sociologii a receptării), cât funcţia de construcţie – sau de deconstrucţie – a textului îndeplinită de actul lecturii, văzut ca o condiţie eficientă şi necesară a însăşi manifestării textului ca atare.

Aserţiunea subiacentă fiecăreia dintre aceste tendinţe este: funcţionarea unui text (fie el şi non-verbal) se explică luând în considerare, pe lângă momentul generator, sau în locul acestuia, rolul îndeplinit de destinatar în înţelegerea, actualizarea, interpretarea lui, ca şi modul în care textul însuşi prevede această participare.

1.1. Arheologie

Fantoma cititorului s-a strecurat în centrul a diverse teorii, pe căi independente una de alta. Primul care a vorbit explicit de „implied author (carrying the reader with him)” a fost Wayne Booth în 1961, în al său The rhetoric of fiction. Dar după aceea se dezvoltă, neavând cunoştinţă una de alta, o direcţie semiotico-structuralistă şi una hermeneutică.

Prima se revendică în primul rând de la studiile din Communications, 8, 1966, unde Barthes vorbeşte de un autor material care nu se poate confunda cu naratorul; Todorov evocă perechea „imagine a naratorului – imagine a autorului” şi repropune distincţiile făcute de Pouillon (1946)* printre alte puncte de vedere (dar în spatele lui Pouillon se află Lubbock, Forster, James), iar Genette doar schiţează ceea ce mai apoi, în 1972, va deveni teoria lui despre „voci” şi despre focalizare. De aici se trece, prin unele indicaţii ale Juliei Kristeva despre „productivitatea textuală” (Le texte du roman, 1970), prin Lotman cel din Structura textului poetic (1970), prin poetica compoziţiei a lui Uspenski (A Poetics of Composition, 1973), prin conceptul încă empiric de „arhilector” al lui Riffaterre (Essais de stylistique structurale, 1971), prin polemica în negativ a lui Hirsch (Validity in interpretation, 1967), până la noţiunile de autor şi cititor implicit ale Mariei Corti (Principii ale comunicării literare, 1976) şi ale lui Seymour Chatman (Story and discourse, 1978) – ultimii derivându-şi amândoi noţiunile direct din Booth – şi la noţiunea mea de cititor model (Lector in fabula, 1979), pe care de altfel o extrăgeam şi din unele sugestii elaborate în sfera unei logici modale a narativităţii de către van Dijk şi de Schmidt, ca şi de Weinrich, ca să nu mai vorbesc de ideea pareysoniană a unui „mod de formare” cum este ipostaza auctorială înscrisă în operă. Însă aminteşte Maria Corti că, în ceea ce priveşte autorul, chiar şi un text al lui Foucault din 1969 („Qu’est-ce qu’un auteur?”) punea, în cheie post-structuralistă, problema unui autor ca „mod de a fi al discursului”, câmp de coerenţă conceptuală şi unitate stilistică.¹

Pe de altă parte, există propunerea lui Iser (Der implizite Leser, 1972), care reia terminologia lui Booth, dar pe baza unei tradiţii total diferite (Ingarden, Gadamer, Muka–ovský, Jauss şi naratologia lui Stanzel – ţinând cont de asemenea şi de teoreticienii anglo-saxoni ai narativităţii, şi de critica joyciană). Iser va începe apoi să reînnoade firele celor două tradiţii în Der Akt des Lesens din 1976, referindu-se la Jakobson, Lotman, Hirsch, Riffatterre şi la unele eboşe ale mele din anii ’60.

Această insistenţă, devenită aproape obsesivă, asupra momentului lecturii, al interpretării, al colaborării sau cooperării receptorului marchează un moment interesant în istoria plină de meandre a ceea ce se cheamă Zeitgeist. Să se remarce că în 1981, fără să fie, evident, la curent cu toată această literatură şi pornind de la analize de semantică generativă şi de la cercetări de Inteligenţă Artificială, Charles Fillmore (chiar dacă la nivel de texte cotidiene, neliterare) scrie un studiu despre „Ideal readers and real readers”.

Jauss (1969)* anunţa deja o schimbare radicală în paradigma studiilor literare şi i-a fost, fără îndoială, acestei cotituri unul dintre protagonişti. Dar întrucât schimbările de paradigmă se nasc dintr-o acumulare de discuţii anterioare, în faţa noilor teorii ale lecturii trebuie să ne întrebăm dacă e vorba de o orientare nouă, şi în ce sens.²

Cât despre prima problemă, trebuie recunoscut că istoria esteticii poate fi redusă la o istorie a teoriilor interpretării sau ale efectului pe care opera îl provoacă în destinatar. De orientare interpretativă sunt: estetica aristotelică a catharsisului, estetica pseudo-longiniană a sublimului, esteticile medievale ale viziunii, recitirile renascentiste aristoteliene, esteticile sublimului din secolul al XVIII-lea, apoi cea kantiană, numeroase estetici contemporane (fenomenologia, hermeneutica, esteticile sociologice, estetica interpretării a lui Pareyson).

În lucrarea sa Reception Theory (1984) Robert Holub găseşte antecedentele cercetărilor şcolii de la Konstanz în noţiunile formaliste de artificiu, de extraniere şi de dominantă; în noţiunea lui Ingarden de operă ca schelet sau schemă ce trebuie completată prin interpretarea destinatarului ori ca mulţime de profiluri între care destinatarul trebuie să aleagă; în teoriile estetice ale structuralismului praghez, mai ales cel al lui Muka–ovský; în hermeneutica lui Gadamer; în sociologia literaturii. Iar în legătură cu ascendenţele formaliste ale acestor teme, a se vedea Ferrari-Bravo, 1986.

În privinţa teoriilor semiotice e vorba pur şi simplu de a stabili care dintre ele au ţinut cont de momentul pragmatic. În acest caz, Morris observa încă din Foundations of a theory of signs (1938) că până şi în semioticile clasice e mereu prezentă o referire la interpret (în retorica greacă şi latină, în pragmatica sofistă, în retorica aristotelică, în semiotica augustiniană, ce înţelege procesul de semnificare în raport cu ideea pe care semnul o produce în mintea interpretului şi aşa mai departe).

Amintesc şi contribuţia recentă a cercetătorilor italieni de semiotică a comunicaţiilor de masă, la consfătuirea de la Perugia, 1965, asupra raporturilor dintre televiziune şi public, unde se reargumenta faptul că pentru a defini mesajul televizual şi efectele lui trebuia studiat nu numai ceea ce mesajul spune în funcţie de codurile propriilor lui emitenţi, ci şi ceea ce el spune sau poate să spună în funcţie de codurile destinatarilor. Şi tot acolo se formula conceptul de „decodificare aberantă”, pe care mai apoi l-am dezvoltat în Structura absentă (1968). La data aceea nu fusese încă propusă o teorie completă a receptării, iar noi utilizam – doar ca nişte bricoleurs – atât cercetări sociologice, cărora le contestam metoda, cât şi ideile lui Jakobson şi ale primului structuralism francez (dar de pe o poziţie oarecum eretică faţă de acesta din urmă, care prefera pura studiere a mesajului înţeles ca obiect autonom). Paolo Fabbri avea să dea mai apoi seamă de teoriile sociologice ale receptării prin acel memorabil studiu al său: „Comunicaţiile de masă în Italia: privire semiotică şi răuvoitoare asupra sociologiei” (VS, 5, 1973).

Aşadar, încă din anii ’60 teoriile receptării s-au născut ca reacţie: (i) la rigidităţile anumitor metodologii structuraliste care se iluzionau că pot investiga opera de artă sau textul în obiectivitatea lui de obiect lingvistic; (ii) la rigiditatea naturală a anumitor semantici formale anglo-saxone ce se iluzionau că pot lăsa deoparte orice situaţie, circumstanţă de uz sau context în care semnele sau enunţurile erau emise – era disputa dintre semantica de dicţionar şi semantica de enciclopedie; (iii) la empirismul unor abordări sociologice.

De aceea aş spune că, în cele două decenii care au urmat, schimbarea survenită în paradigma studiilor literare s-a manifestat ca reevaluare a unei tradiţii precedente care până atunci fusese lăsată în penumbră.

Pentru a face aceasta a fost necesar să fie aglutinate noile instrumente puse la îndemână de lingvistica teoretică, iar Iser (1972) a fost primul care a abordat problemele puse de Austin şi Searle (la numai cinci ani după aceea apare, odată cu Pratt, 1977, tentativa organică, fie ea şi nesatisfăcătoare, de a întemeia o teorie a discursului literar pe pragmatica actelor lingvistice).

În sprijinul unei alte tradiţii, aş vrea să citez şi volumul meu Opera deschisă; prin urmare, o carte care – scrisă între 1958 şi 1962, cu instrumente încă improprii – punea la baza funcţionării înseşi a artei raportul ei cu interpretul; un raport pe care opera îl instituia, în chip autoritar, ca fiind unul liber şi imprevizibil, dacă e să acceptăm acest oximoron.

Problema era în ce chip anume opera, prevăzând un sistem de aşteptări psihologice, culturale şi istorice din partea receptorului (astăzi am spune un „orizont de aşteptări”), tinde să instituie ceea ce Joyce numea, în Finnegan’s Wake, un „Ideal Reader”. Fireşte, atunci, vorbind de „operă deschisă”, mă interesa că acest cititor ideal era obligat să sufere – tot în termeni joycieni – de o „insomnie ideală”, indus cum era de către strategia textuală să interogheze opera la infinit. Cu toate acestea, insistam că trebuia să interogheze acea operă, şi nu pulsiunile sale personale, într-o dialectică de „fidelitate şi libertate” care, încă o dată, îmi era inspirată de estetica interpretării a lui Pareyson (căreia îi elaboram o versiune „secularizată”)³.

Susţinând însă că până şi imboldul la libertatea de interpretare depindea de structura formală a operei, îmi puneam problema cum anume opera poate şi trebuie să-şi prevadă propriul cititor.

În ediţia din 1962 încă mă situam într-un orizont presemiotic, inspirându-mă din teoria informaţiei, din semantica lui Richards, precum şi din Piaget, din Merleau-Ponty şi din psihologia transacţională. Observam acolo că:

…transmiterea unei secvenţe de semnale cu redundanţă scăzută şi cu înaltă doză de improbabilitate [aşa defineam pe atunci, în termeni informaţionali, textul artistic] cere să fie luată în analiză considerarea atitudinilor şi a structurilor mentale prin care receptorul selecţionează mesajul şi introduce în el o probabilitate care în realitate este conţinută în acesta laolaltă cu multe alte probabilităţi cu titlu de libertate de selecţie (Eco, 1962, 113).

În ediţia din 1967, după ce rescrisesem cărţile pentru versiunea franceză din 1965 (şi după ce suferisem întâlnirea cu Jakobson, cu formaliştii ruşi, cu Barthes şi cu structuralismul francez), scriam:

…atenţia va trebui să se mute de la mesaj, ca sistem obiectiv de informaţii posibile, la raportul comunicativ dintre mesaj şi receptor, raport în care decizia interpretativă a receptorului ajunge să facă şi ea parte din valoarea efectivă a informaţiei posibile. Dacă voim să examinăm posibilitatea de semnificare a unei structuri comunicative, nu putem face abstracţie de polul numit „receptor”. În sensul acesta, a ne ocupa de polul psihologic înseamnă a recunoaşte posibilitatea formală (indispensabilă pentru a explica structura şi efectul mesajului) a unei semnificativităţi a mesajului numai întrucât el este interpretat printr-o situaţie dată (o situaţie psihologică şi, dincolo de ea, una istorică, socială, antropologică, în sens larg) (ed. 1967, 123-124).

Şi adăugam în notă un citat lămuritor dintr-o lucrare mai veche a lui Jakobson (Essais de linguistique générale):

Cercetările care au încercat să construiască un model de limbaj fără nici o legătură cu locutorul şi cu auditorul şi care ipostaziază astfel un cod separat de comunicarea efectivă riscă să reducă limbajul la o ficţiune scolastică.

În Opera deschisă, ca şi în scrierile ce au urmat, nu era vorba numai de texte verbale, ci şi de pictură, de cinematografie şi de transmisia televizată în direct, văzută ca structură narativă. Dar faptul că problema acestui receptor era şi aceea a cititorului de texte verbale l-a remarcat chiar Wolfgang Iser (1976), care recuperează abordările mai vechi ale dialecticii autor-operă-cititor, reliefând în plus, în discuţia despre semnul iconic (mă refer la Structura absentă, din 1968), ideea că semnele literare sunt o organizare de semnificanţi care nu atât servesc la desemnarea unui obiect, cât desemnează mai degrabă instrucţiuni pentru producerea unui semnificat (despre Opera aperta vezi şi Jauss, 1988).

1* Jean Pouillon, Temps et roman, Paris, Gallimard, 1946 (n.tr.).

2* Hans Robert Jauss, „Paradigmawechsel in der Literaturwissenschaft”, în Linguistisch Berichte, 3, 1969 (n.tr.).

3. Poziţia mea nu era chiar atât de împăciuitoare şi m-a costat câteva obiecţii din partea lui Lévi-Strauss (cf. Caruso, 1969), pe care le-am discutat în Lector in fabula, iar în ele se susţinea autonomia textului faţă de interpretările ce i se dau. Se vede aşadar că pe atunci eu păream să-i conced prea multe interpretului. Astăzi aş risca să par prea plin de respect faţă de text.

1.2. Trei tipuri de intenţii

Să vedem acum care este situaţia actuală. Opoziţia dintre o abordare generativă (care prevede regulile de producere a unui obiect textual ce poate fi investigat independent de efectele pe care le provoacă) şi o abordare interpretativă (cf. Violi, 1982) nu e totuna cu un alt tip de opoziţie, aflat în circulaţie în mediile studiilor hermeneutice şi care de fapt se articulează ca o trihotomie, şi anume aceea dintre interpretare în sens de cercetare a unei intentio auctoris, interpretare ca investigare a unei intentio operis şi interpretare ca impunere a unei intentio lectoris.

Deşi în ultimul timp preferinţa acordată iniţiativei lectorului (ca unic criteriu de definire a textului) a dobândit aspecte vizibil ieşite din comun, în fapt, disputa clasică se închega înainte de toate pe marginea opoziţiei a două programe, şi anume:

a) trebuie să căutăm în text ceea ce autorul a voit să spună;

b) trebuie căutat în text ceea ce spune acesta, independent de intenţiile autorului său.

Numai acceptând cel de-al doilea pol al opoziţiei se putea mai apoi articula şi opoziţia dintre:

(b₁) trebuie căutat în text ceea ce spune el în raport cu propria-i coerenţă contextuală şi cu situaţia sistemelor de semnificare la care se raportează;

(b₂) trebuie căutat în text ceea ce destinatarul găseşte în el prin raportare la propriile-i sisteme de semnificare şi/sau raportat la propriile-i dorinţe, pulsiuni sau criterii arbitrare.

Această dispută asupra sensului textului e de importanţă capitală, dar nu se poate suprapune câtuşi de puţin disputei precedente între o abordare generativă şi o abordare interpretativă. În fapt, se poate descrie generativ un text, văzându-l în caracteristicile sale presupuse ca obiective – şi decizând totuşi că schema generativă ce îl explică nu-i menită să reproducă intenţiile autorului, ci dinamica abstractă prin care limbajul se coordonează în texte pe baza unor legi proprii şi creează sens în mod independent de voinţa enunţătorului său.

La fel, se poate accepta un punct de vedere hermeneutic, admiţând totuşi că scopul interpretării este de a căuta ceva ce autorul voia realmente să spună ori ceea ce Fiinţa spune cu ajutorul limbajului, fără ca prin aceasta să admitem că cuvântul Fiinţei e definibil pe baza pulsiunilor destinatarului. Deci ar trebui să se studieze vasta tipologie ce ia naştere din felul cum se întretaie opţiunea între generare şi interpretare cu opţiunea între intenţia autorului, cea a operei sau cea a cititorului, şi numai în termeni de combinatorie abstractă această tipologie ar da posibilitatea de a se formula cel puţin şase teorii şi metode critice posibile, profund diferite.

Recent (vezi studiul despre Epistola a XIII-a a lui Dante, în Eco, 1985) am încercat să arăt că, în faţa posibilităţilor neîndoielnice pe care un text le are de a suscita interpretări infinite sau indefinite, Evul Mediu a mers în căutarea pluralităţii sensurilor, menţinându-se cu toate acestea la o noţiune rigidă de text, înţeles ca ceva ce nu poate fi autocontradictoriu, pe când lumea renascentistă, inspirată de hermetismul neoplatonic, a căutat să definească textul ideal, sub forma sa de text poetic, ca pe ceva ce poate permite toate interpretările posibile, chiar şi pe cele mai contradictorii.

Pe această frontieră se dă astăzi bătălia teoretică pentru o redefinire a rolului interpretării. Însă opoziţia Ev Mediu – Renaştere generează la rândul ei un pol de contradicţie secundar în interiorul modelului renascentist. Aceasta pentru că lectura hermetico-simbolistică a textului se poate desfăşura în două modalităţi:

– căutând infinitatea sensurilor pe care autorul le-a pus în el;

– căutând infinitatea sensurilor de care autorul nu avea cunoştinţă (şi care probabil sunt introduse de destinatar, însă fără ca prin aceasta să se şi spună dacă ele sunt consecvente sau sunt potrivnice faţă de ceea ce se cheamă intentio operis).

Chiar şi când spunem că un text poate stimula infinite interpretări şi că il n’y a pas de vrai sens d’un texte (Valéry), nu decidem încă dacă infinitatea interpretărilor depinde de intentio auctoris, de intentio operis sau de intentio lectoris.

De exemplu, cabaliştii medievali şi cei renascentişti afirmau despre Cabală nu numai că are infinite interpretări, dar că ar putea şi ar trebui să fie rescrisă în infinite feluri prin infinite combinări ale literelor ce o alcătuiau. Însă infinitatea interpretărilor, desigur, dependentă de iniţiativele cititorului, era de altfel voită şi planificată de autorul divin. Nu întotdeauna preferinţa acordată intenţiei cititorului e o garanţie pentru infinitatea lecturilor. Dacă se preferă intenţia cititorului, trebuie să se prevadă şi un cititor care ar hotărî să citească un text în mod absolut univoc şi ar fi în căutarea, fie ea şi infinită, a acestei univocităţi. Cum să conciliem autonomia conferită cititorului cu decizia unui anume cititor cum că Divina Comedie trebuie citită în mod absolut literal şi fără a porni în căutarea unor sensuri spirituale? Cum se poate concilia preferinţa acordată cititorului cu deciziile cititorului fundamentalist al Bibliei?

Aşadar, poate exista o estetică a infinitei interpretabilităţi a textelor poetice, care se conciliază cu o semiotică a dependenţei interpretării de intenţia autorului; şi poate exista o semiotică a interpretării univoce a textelor, care totuşi neagă fidelitatea faţă de intenţia autorului şi se reclamă mai curând de la un drept al intenţiei operei. Se poate într-adevăr citi ca infinit interpretabil un text pe care autorul său l-a conceput ca absolut univoc (aşa ar fi cazul unei lecturi delirante şi care s-ar abate de la catehismul catolic sau, ca să nu riscăm nişte ipoteze ştiinţifico-fantastice, cazul lecturii pe care Derrida [1977] o dă unui text al lui Searle). Se poate citi ca infinit interpretabil un text care e cu siguranţă univoc în ceea ce priveşte intenţia operei, cel puţin atunci când menţinem convenţiile de gen: o telegramă expediată ca atare şi care spune sosesc mâine marţi 21 la orele 22:15 poate fi plină de subînţelesuri ameninţătoare sau promiţătoare.

Pe de altă parte, cineva poate citi ca univoc un text pe care autorul său l-a conceput ca infinit interpretabil (ar fi cazul fundamentalismului, dacă Dumnezeul lui Israel ar fi aşa cum îl gândeau cabaliştii). S-ar putea citi ca univoc un text care este de fapt deschis unor interpretări variate din punctul de vedere al intenţiilor operei, cel puţin atunci când se respectă legile limbii: ar fi cazul lui they are flying planes, citit de un observator al traficului aerian, sau cazul cuiva care ar citi Oedip rege ca pe un roman poliţist în care singurul lucru interesant ar fi să se găsească vinovatul.

Sub acest profil ar trebui să reconsiderăm unele dintre curentele ce se prezintă astăzi ca orientate către interpretare. Spre exemplu, sociologia literaturii manifestă preferinţă pentru ceea ce un individ sau o comunitate face să se întâmple cu textele. În acest sens, lasă la o parte opţiunea între intenţia autorului, a operei sau a cititorului, pentru că de fapt înregistrează felurile în care societatea se foloseşte de texte, fie ele mai mult sau mai puţin corecte. În schimb, estetica receptării îşi asumă principiul hermeneutic conform căruia opera se îmbogăţeşte de-a lungul veacurilor cu interpretările ce i se dau; ţine seama de raportul dintre efectul social al operei şi orizontul de aşteptare al destinatarilor istoriceşte situaţi; dar nu tăgăduiesc că interpretările ce se dau textului trebuie să fie conforme cu o ipoteză asupra naturii acelei intentio de profunzime a textului. Tot astfel, o semiotică a interpretării (teorii ale cititorului model şi ale lecturii ca act de colaborare) caută de obicei în text figura cititorului constituent şi prin urmare caută, la rândul ei, în intentio operis criteriul pentru a evalua manifestările lui intentio lectoris.

Dimpotrivă, feluritele practici de deconstrucţie mută spectaculos accentul pe iniţiativa destinatarului şi pe ireductibila ambiguitate a textului, astfel încât textul devine doar un stimul pentru deriva interpretării. Dar despre faptul că aşa-numita deconstrucţie nu e o teorie critică, ci un arhipelag de atitudini diverse, trebuie citiţi Ferraris, 1984, Culler, 1982, Franci, 1989.