Suki Kim, Without You, There Is No Us: My Time with the Sons of North Korea’s Elite. A Memoir

Copyright © 2014 by Suki Kim

All rights reserved.

This translation published by arrangement with Crown Publishers, an imprint of the Crown Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5838-1

ISBN PDF: 978-973-46-5839-8

ISBN print: 978-973-46-5626-4

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Adelin Petrişor

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SUKI KIM este autoarea romanului premiat The Interpreter şi beneficiară a burselor Guggenheim, Fulbright şi Open Society. A călătorit în Coreea de Nord ca jurnalistă din 2002, iar eseurile şi articolele ei au apărut în The New York Times, Harper’s şi The New York Review of Books. Născută şi crescută la Seul, locuieşte la New York.

Prefaţă

În fabrica de roboţei a Dinastiei Kim

Născută în Coreea de Sud şi educată în Statele Unite ale Americii, Suki Kim face parte din clubul restrâns al jurnaliştilor care au ajuns în „cea mai închisă ţară a planetei”. Scuzată-mi fie forţarea limitelor limbii, însă e greu de descris izolarea în care sunt ţinuţi 25 de milioane de nord-coreeni. În cadrul acestui club restrâns, Suki Kim se remarcă prin faptul că nu a fost la Phenian o singură dată. Nu, a ajuns de mai multe ori. Prima dată a fost prin 2002, atunci când regimul sărbătorea cea de-a şaizecea aniversare a liderului Kim Jong-il. Şase ani mai târziu, Suki Kim avea să revină în Coreea de Nord, de această dată însoţind Filarmonica din New York. Cea mai interesantă vizită a fost însă cea din 2011. Timp de jumătate de an, ea a predat engleza la Universitatea de Ştiinţă şi Tehnologie, singura universitate privată din ţară, locul unde regimul îşi pregăteşte viitorii înalţi funcţionari, oameni care trebuie să ducă mai departe moştenirea lăsată de Kim Ir-sen. Experienţele din timpul acestei vizite au fost reunite în cartea de faţă.

Suki nu a avut o misiune uşoară, mai ales că a mers la Phenian sub acoperire. Pentru a putea preda, s-a dat drept misionară creştină. Universitatea de Ştiinţă şi Tehnologie a fost fondată şi finanţată de câţiva evanghelişti care colaborează cu regimul de la Phenian. Dacă ar fi fost descoperită, cu siguranţă ar fi fost acuzată de spionaj şi ar fi fost aruncată pe viaţă în unul din numeroasele lagăre de muncă forţată. Suki nu a lăsat nimic la voia întâmplării.

Se trezea în fiecare dimineaţă la 5 şi nu-şi salva ideile pe computer, ci pe stickuri pe care le ţinea în permanenţă asupra ei. Era conştientă că nord-coreenii îi controlau periodic calculatorul. De altfel, a fost în permanenţă monitorizată de ghizi. În cea mai mare parte a timpului a fost practic închisă în Universitate, iar în puţinele vizite la diversele monumente a fost însoţită de o armată de supraveghetori.

Instituţia de învăţământ se află la periferia capitalei Phenian şi este aproape ca un lagăr. Nici profesorii şi nici studenţii nu prea ies din campus, iar atunci când o fac nu pot fără aprobare şi escortă. Părinţii primesc şi ei cu greu undă verde să-şi viziteze copiii. Regimul vrea să-i ţină pe tineri izolaţi şi să-i înveţe doar ceea ce propaganda oficială consideră că trebuie să ştie. Peste tot prin campus întâlneşti portretele conducătorilor, iar absolut toţi studenţii poartă insigne cu Kim Ir-sen, fondatorul regimului comunisto-stalinist. Profesorii străini nu pot preda fără ca mai întâi să le prezinte supraveghetorilor nord-coreeni structura lecţiilor pentru verificare şi aprobare.

Cei 270 de studenţi se dovedesc a fi nişte roboţei rupţi de lume, obedienţi şi fără urmă de gândire critică, exact aşa cum îi vrea regimul. Suki descoperă că, deşi unii studiaseră informatica, habar nu aveau de existenţa internetului. Tinerii aveau acces doar la televiziunea oficială şi la ziarele nord-coreene. Bineînţeles că în toate se vorbeşte doar despre lider, despre cum luptă el pentru binele poporului, despre imperialiştii americani şi japonezi, despre cât de greu se trăieşte în Coreea de Sud. Cam acestea sunt în mare temele cu care Propaganda îi bombardează pe nord-coreeni de la naştere şi până la moarte.

În lunile petrecute la Universitatea de Ştiinţă şi Tehnologie, Suki descoperă că studenţii pe care îi învaţă engleză nu prea pot recunoaşte Turnul Eiffel sau Taj Mahalul şi habar nu au ce ţară a trimis prima un om pe Lună. Dacă nişte studenţi dintr-o şcoală de elită din Phenian cunosc atât de puţine lucruri despre lume, imaginaţi-vă câte ştiu cei de la ţară, oameni pentru care singura preocupare este cea de a se lupta pentru bolul de orez care le asigură supravieţuirea.

Suki se apropie de studenţii ei şi încearcă să le lărgească orizontul, atât cât o lasă supraveghetorii, bineînţeles. La un moment dat, ea reuşeşte chiar să-i convingă pe nord-coreeni să le permită tinerilor să vadă Harry Potter şi Prizonierul din Azkaban. Studenţii se bucură ca nişte copii şi se grăbesc să găsească similitudini între ceea ce se întâmplă la Hogwarts şi campusul lor.

După ce m-am întors din Coreea de Nord, am fost întrebat de multă lume dacă oamenii de acolo chiar au fost îngenuncheaţi de Propagandă şi cred că liderii lor sunt semizei sau pur şi simplu sunt speriaţi şi joacă teatru. Probabil că găseşti oameni din ambele categorii, însă majoritatea e formată din cei literalmente spălaţi pe creier.

Suki Kim reuşeşte să ne ducă în fabrica de roboţei a regimului nord-coreean şi astfel ne arată capacitatea de a rezista şi umanitatea celor dinăuntru şi, de asemenea, cum a reuşit singura dictatură ereditară a lumii să rămână la putere aproape şapte decenii.

Adelin Petrişor

Pentru mama şi sora mea

Prolog

Acolo timpul părea să treacă altfel. Atunci când eşti izolat de lume, fiecare zi e exact la fel ca aceea dinainte. Această monotonie are o artă de a-ţi secătui sufletul, până când ajungi un simplu lucru care respiră, trudeşte şi consumă, care se trezeşte în zori şi se culcă la asfinţit. Senzaţia de gol se adânceşte tot mai mult cu fiecare zi anostă, iar tu devii tot mai invizibil şi mai neînsemnat. Aşa mă simţeam uneori, o mică insectă care se învârte în gol la nesfârşit. Acolo, în acel vid implacabil, totul era nemişcat. Nici o veste nu intra şi nu ieşea din ţară. Nici un apel telefonic efectuat sau primit. Nici un e-mail, nici o scrisoare, nici o idee care să nu aparţină regimului. 30 de misionari deghizaţi în profesori, 270 de elevi nord-coreeni şi cu mine, singura scriitoare deghizată în misionară deghizată în profesoară. Aşa cum eram, captivi în acea închisoare deghizată în campus, într-o suburbie pustie a Phenianului straşnic păzită în permanenţă, ne aveam doar unii pe alţii.

Partea întâi

Anti-Atlantida

1

Luni, 19 decembrie 2011, la ora 12:45, cineva a ciocănit la uşa mea. Mi-a sărit inima din piept. Ştiam cine era. Am ignorat ciocănitul şi am continuat să-mi îndes hainele în valiză. Ciocănitul s-a auzit iar. Ştia că sunt înăuntru şi nu avea de gând să plece. În cele din urmă m-am oprit din ceea ce făceam şi am deschis uşa. În prag era Martha, britanica de 24 de ani înaltă şi slabă, cu ochelari, cu care îmi împărţeam sarcinile didactice. „Trebuie să vii la întâlnire imediat”, a spus ea. Am oftat, simţind povara ultimelor şase luni petrecute printre cei 30 de misionari creştini, acum reuniţi în taină pentru rugăciunea dinaintea Crăciunului. Apoi Martha a şoptit: „A murit”, arătând spre tavan. Credeam că se referă la Dumnezeu şi pentru o clipă am fost derutată. Nu am citit niciodată Biblia, iar familia mea e în general atee. Apoi Martha a adăugat „el”, iar eu mi-am dat seama că se referea la principalul zeu din această lume: Kim Jong-il.

Ţinea oare de soartă faptul că experienţa mea nord-coreeană a început cu ziua lui de naştere şi a luat sfârşit cu moartea lui? În februarie 2002 am întrezărit pentru prima oară oraşul interzis Phenian, ca parte a unei delegaţii coreeano-americane aflate în vizită cu ocazia celei de-a 60-a aniversări a lui Kim Jong-il. Se întâmpla la doar câteva luni după 11 septembrie şi George W. Bush tocmai inclusese acea ţară într-o „Axă a Răului”, aşa că nu era un moment de bun augur pentru ca o americană singură să-i treacă graniţa împreună cu un grup de străini.

În următorii nouă ani, cu fiecare trecere neverosimilă a acelei graniţe imuabile, am devenit tot mai fascinată de acest loc necunoscut şi de nepătruns. Această naţiune izolată a urmat un sistem complet diferit faţă de restul lumii, atât de diferit, încât în 2011, când am sosit acolo, m-am trezit în „Anul Juche 100”. Republica Populară Democrată Coreeană (RPDC) are un sistem calendaristic diferit, care măsoară timpul de la naşterea Marelui lor Lider iniţial, Kim Ir-sen, care a murit în 1994; Juche, care s-ar traduce aproximativ prin „autonomie”, stă în centrul filosofiei fondatoare a Coreei de Nord. Aproape toate cărţile pe care le-am văzut acolo erau scrise de Marele Lider sau erau despre el. Media controlată de stat, inclusiv ziarul Rodong Sinmun şi Televiziunea Centrală Chosun, relata aproape în exclusivitate despre Marele Lider. Mai toate filmele, cântecele şi monumentele vesteau miraculoasele realizări ale Marelui Lider, al cărui rol fusese transmis cale de trei generaţii, de la Kim Ir-sen şi Kim Jong-il la Kim Jong-un, care avea 29 de ani în 2012, când a preluat puterea, devenind cel mai tânăr şef de stat din lume. S-a spus că fiecare casă din ţară e dotată cu un difuzor prin care poate fi transmisă propaganda guvernului şi că mai bine de 35.000 de statui ale Marelui Lider sunt răspândite în întreaga ţară.

Dar, în timp ce regimul îşi face de lucru cu armele nucleare, provocând sancţiuni repetate ale ONU, poporul nord-coreean suferă. Foametea din anii ’90 (cunoscută drept „Marşul anevoios”) a ucis milioane de oameni, circa o zecime din întreaga populaţie, şi chiar şi acum Programul Alimentar Mondial raportează că 80% dintre nord-coreeni se confruntă cu lipsa alimentelor şi foametea. Se estimează că munca forţată, execuţiile şi lagărele de concentrare au curmat peste un milion de vieţi omeneşti din 1948 încoace. Potrivit ultimului raport ONU, RPDC mai are aproximativ 20 de gulaguri în care sunt închişi aproximativ 120.000 de deţinuţi politici (Human Rights Watch susţine că ar fi 200.000). Aceste cifre sunt în mod inevitabil aproximative, dat fiind faptul că acolo nimic nu poate fi verificat. Aproape nici unui nord-coreean nu i se permite să iasă din ţară – transfugii riscă execuţia – şi aproape nici unui străin nu i se îngăduie să intre, cu excepţia celor aflaţi în excursii organizate, majoritatea cu paşapoarte europene, care văd doar ceea ce li se permite. În această epocă globală a informaţiei, în care secretele au devenit un anacronism, Coreea de Nord e cu totul aparte.

Obsesia mea legată de această ţară tulburătoare – pentru că a devenit într-adevăr o obsesie – nu izvora doar din pur interes jurnalistic. Prima oară când am intrat în Coreea de Nord, nu eram sigură ce înseamnă „delegat” şi nu ştiam mai nimic despre grupul de adepţi ai lui Kim Jong-il împreună cu care călătoream. Asta mă face să par fie extrem de lipsită de respect, fie extrem de tânără, dar nu eram nici una, nici alta. Ignoranţa mea era voită. De vreme ce era atât de dificil să obţii o viză de intrare în ţară, m-am gândit că era bine să nu par foarte curioasă. Dar mai era ceva: o parte din mine, o voce foarte insistentă dinăuntrul meu nu voia să cunoască aceste detalii. Pentru noi, cei care am crescut în anii ’70 în Coreea de Sud, orice are legătură cu Coreea de Nord e într-un fel de rău augur. Iar pentru aceia dintre noi ale căror rude au fost răpite în Coreea de Nord, această teamă este şi mai profundă. Dacă aş fi ştiut atât cât ştiu acum, după mai bine de un deceniu, mă îndoiesc că aş mai fi pornit în acea primă călătorie fatidică. Însă m-am îmbarcat de pe aeroportul JFK într-un avion al Korean Air, una dintre cele mai moderne şi mai luxoase companii aeriene, şi apoi, aproape 20 de ore mai târziu, via Seul şi Beijing, într-un avion al companiei nord-coreene de stat Air Koryo, în care singurul material de lectură era o revistă despre Marele Lider. Aveam să traversez în mod repetat graniţa spre Phenian în următorii nouă ani.

Fiecare poveste îşi are originea într-o epocă anterioară. Rădăcinile obsesiei mele ajungeau chiar înainte să mă nasc, în 1945. Atunci, când regatul de 5.000 de ani al Coreei a fost împărţit de Aliaţii care l-au eliberat de Japonia, totul a luat o întorsătură greşită. Iar de atunci totul a continuat să fie greşit şi nimic nu a adus o schimbare semnificativă, nici măcar războiul de trei ani care a început în 1950.

Sau poate că obsesia mea a devenit inevitabilă în copilăria mea din Coreea de Sud. Anii petrecuţi acolo rămân în mintea mea enervant de imobili şi intacţi. Pe măsură ce înaintez în vârstă, amintirea acelor ani creşte, fiecare ungher aruncând o umbră mai lungă. Aşa stau lucrurile pentru un imigrant de primă generaţie, pentru care totul este împărţit în acum şi atunci, în înainte de mutare şi după. Oceanul care separă căminul adoptiv de vechea ţară împarte de asemenea şi timpul.

Aveam doar 13 ani când ne-am mutat în America. La începutul anilor ’80, Coreea de Sud trecea printr-o perioadă de frământări politice şi prefacere economică, iar afacerile tatălui meu – de la transportul naval la minerit şi hoteluri – s-au prăbuşit rapid. În Coreea de Sud, falimentul însemna ani lungi de detenţie, aşa că am fugit de acasă în miez de noapte. La fel ca mulţi alţi imigranţi în America, familia mea era săracă şi se muta întruna – din Queens în Jersey City, apoi în Bronx şi în Fort Lee. Am sesizat prea puţin din schimbările majore care păreau să se fi produs peste noapte în mediul în care trăiam. Ştiam că nu mai sunt în Coreea, însă faptul că pierderea căminului era permanentă îmi depăşea puterea de înţelegere. O altă idee străină a cărei asimilare a necesitat timp era aceea că acum eram asiatică, termen pe care îl auzisem doar la o lecţie de studii sociale. Acasă, galbenul era culoarea forsiţiei care înflorea în fiecare primăvară de-a lungul gardului care separa terenul nostru de casele de pe deal; cu siguranţă nu m-am gândit niciodată că pielea mea ar avea aceeaşi nuanţă. Anii aceia au fost marcaţi de asemenea de tăcere. Limba mea maternă dispăruse brusc, fiind înlocuită de nişte sunete necunoscute numite „engleză”. A părut un miracol când am luat examenul şi am intrat la facultate.

După absolvire, am petrecut câţiva ani la Londra, căutând ceva, fără să ştiu însă prea bine ce anume, apoi m-am întors la New York, unde am avut o serie de slujbe cu jumătate de normă şi un apartament închiriat în East Village, în care am locuit până spre 30 de ani. Însă nici acolo nu m-am simţit niciodată acasă. Îmi subînchiriam mereu apartamentul şi plecam, adesea cu burse modeste pentru scriitori, într-un loc izolat, fie la o cabană veche de o sută de ani din New Hampshire, fie într-o cameră goală care dădea spre un deal pustiu din Wyoming. Pe atunci nu existau telefoane mobile, iar eu îmi sunam mereu părinţii cu taxă inversă. Îmi amintesc că într-o după-amiază am coborât dintr-un autobuz Greyhound la o cabină telefonică din faţa unei cafenele din Taos, în New Mexico, iar tatăl meu, aflat în New Jersey, a încheiat convorbirea spunând: „Dacă o să continui să te tot muţi aşa, într-o bună zi o să ajungi prea departe ca să te mai întorci”.

În acei ani itineranţi m-am trezit odată pe Coasta Ligurică a Italiei, care suna mai bine decât era în realitate. Era un loc a cărui frumuseţe copleşitoare, în mod ciudat, nu a reuşit să mă atingă, astfel încât ani de zile după aceea am căutat ocazia de a strecura în conversaţii cuvântul Liguria, de exemplu: „Am purtat deseori rochia asta în toamna petrecută în Liguria” sau „N-am terminat niciodată romanul la care lucram în Liguria”, ca pentru a-mi aminti că petrecusem acolo aproape două luni.

Aşa e cu unele experienţe. Ai parte de ele şi totuşi nu eşti cu adevărat acolo. Coreea era pe dos. Primii 13 ani mi-au rămas întipăriţi în minte mai mult decât orice altceva. Atunci când îţi pierzi căminul la o vârstă fragedă, îţi petreci toată viaţa încercând să-i găseşti un înlocuitor. De-a lungul anilor, am considerat toate apartamentele ca fiind doar temporare. Fiecare dintre ele rămâne sărăcăcios, lipsit de orice notă personală, cu pereţii goi – ca şi când aş putea fi nevoită să-mi iau toate lucrurile în câteva secunde şi să fug. Oamenii mă întreabă adesea unde îmi sunt lucrurile. Întrebarea mă poartă mereu cu gândul la Coreea de Sud; în mintea mea, în sfârşit mă întorc. Las jos valiza la baza şirului incredibil de lung de trepte pe care nu l-am uitat nicicând şi îmi ridic privirea spre casa copilăriei mele, care se înalţă în vârf.

În mod ciudat, în 2002, cu prilejul primei vizite la Phenian, m-am simţit acasă pentru întâia oară de când părăsisem Seulul în copilărie. Era o senzaţie de recunoaştere. Trecutul era chiar acolo, întreg, în faţa ochilor mei: generaţii de coreeni despărţiţi; decenii de dor, pierdere, suferinţă, regret şi vinovăţie. M-am identificat cu toate astea într-un asemenea mod încât nu m-aş putea desprinde niciodată de ele. M-am gândit că, dacă aş reuşi să înţeleg acea ţară, aş putea găsi o modalitate de a pune totul cap la cap. La fel ca majoritatea coreenilor, fie ei din Nord sau din Sud, visam, probabil în mod iraţional, la reunificare. Am revenit de mai multe ori aici până în 2011.

Oamenii mă întreabă adesea: „Din care Coree provii? De Nord sau de Sud?”. E o întrebare absurdă. Şansele ca eu sau oricare alt coreean din lume să provenim din Nord sunt aproape zero. Din Coreea de Nord practic nu iese nimeni. E o naţiune închisă. Închisă faţă de Coreea de Sud, faţă de restul lumii, faţă de aceia dintre noi ale căror familii au rămas captive acolo. Este un tip de uşă pentru care nu există nici un „Sesam, deschide-te”, iar lumea pare să fi uitat de ce a fost închisă ermetic şi cine a aruncat cheia.

Coreea mea este Sudul – jumătatea mai bună, industrială şi extrem de dezvoltată care a produs Hyundai şi Samsung şi care, în cele şase decenii scurse după sângerosul război, a ajuns să ocupe locul al cincisprezecelea în rândul celor mai bogate ţări din lume. Dar Sudul nu poate fi niciodată considerat doar ca atare. Însăşi existenţa lui invocă Nordul, care nu trebuie pomenit şi care, cu obişnuitele lui ameninţări nucleare şi capriciile dictatorului său bizar, aruncă o umbră mult dincolo de propria peninsulă. În ultimii ani, Coreea de Nord a devenit treptat o sirenă pentru minţile iscoditoare, făcându-i pe neiniţiaţi să aştepte şi să-şi pună întrebări şi apoi să aştepte iar, la infinit.

Ambii mei părinţi provin din familii destrămate la împărţire. În realitate, durerea necunoscută a acestor separări – care persistă generaţii la rând – a fost cea care m-a purtat în Nord. Dacă acesta ar fi genul de poveste care îi invită pe cititori să dea înţelegători din cap şi apoi să plece satisfăcuţi şi informaţi, aş spune că am parcurs un cerc complet. Dar în realitate călătoria mea abia dacă a parcurs un semicerc, unul trist, care nu ar putea fi încheiat niciodată, întrucât cei care s-au aflat în centrul chinuitoarei poveşti sunt aproape sigur morţi de mult sau bătrâni şi pe moarte, iar în curând istoriile lor se vor pierde în praful trecutului.

Războiul din Coreea a durat trei ani şi milioane de oameni fie au murit, fie au fost despărţiţi. În realitate nu s-a încheiat niciodată, ci a fost întrerupt în 1953 printr-un armistiţiu ce a restabilit graniţele iniţiale, cu cele două Corei de o parte şi de alta a paralelei de 38 de grade. Istoricii îl numesc adesea „războiul uitat”, însă nici un coreean nu îl consideră astfel. Cultura lor nu este una a uitării. Războiul e pretutindeni în Coreile de astăzi.

Există, de pildă, povestea tinerelor verişoare ale tatălui meu, eleve la şcoala de infirmiere în vârstă de 17 şi 18 ani, care au dispărut în timpul războiului. După mai multe decenii, în anii ’70, mama lor, mătuşa tatălui meu, a primit o scrisoare din Coreea de Nord, sosită prin Japonia, singura oară când fiicele ei au luat legătura cu ea, iar după aceea a fost chemată o dată la câteva luni la Agenţia Centrală Coreeană de Informaţii, sub suspiciunea de spionaj, până când a părăsit Coreea de Sud pentru totdeauna şi a murit în San Antonio, Texas. Nimeni n-a mai auzit niciodată nimic despre cele două fete. Mai e şi unchiul meu, fratele mamei mele, care avea doar 17 ani când a fost răpit de soldaţii nord-coreeni în iunie 1950, la începutul războiului. Nu a mai fost văzut niciodată. E posibil să fi fost dus în Phenian, iar această incertitudine ne-a adus în pragul nebuniei pe mama mamei mele, pe mama mea şi, într-o anumită măsură, pe mine, care le-am moştenit durerea.

Poveşti precum acestea abundă în Coreea de Sud şi, probabil, şi în Coreea de Nord, dacă oamenilor de aici li s-ar îngădui să le spună. Despărţirea îi bântuie pe cei afectaţi mult timp după ce s-a întâmplat. E un act permanent de violare. Ştii că toţi cei dispăruţi sunt acolo, la doar câteva ore distanţă, dar nu poţi să-i vezi, să le scrii sau să-i suni. E posibil ca mama ta să fie captivă de cealaltă parte a graniţei. Poate fi iubitul căruia îi vei duce dorul tot restul vieţii. Poate fi copilul la care nu poţi să ajungi, chiar dacă el îţi strigă numele şi adoarme plângând seară de seară. Din Seul, Phenianul se iţeşte ca o umbră, aflată la o distanţă de circa 200 de kilometri, extrem de aproape, dar imposibil de atins. Deceniile de dor îmbolnăvesc o naţiune. Pierderea este ţinută minte, la fel ca o boală, o suferinţă ce nu cunoaşte vindecare, şi ajungi să te întrebi ce s-a întâmplat cu viaţa pe care ar fi trebuit să o aveţi împreună. Pentru aceia dintre noi care am fost crescuţi de părinţi ce au avut parte în mod direct de o astfel de traumă, e imposibil să nu continui să-ţi aminteşti.

Am aflat pentru prima oară de Universitatea de Ştiinţă şi Tehnologie din Phenian din întâmplare. În februarie 2008 am fost desemnată de revista Harper’s să însoţesc Filarmonica din New York la Phenian, unde urma să susţină un concert. Aproximativ o sută de corespondenţi străini s-au grăbit să se alăture. Nefiind un jurnalist adevărat – cel puţin eu nu mă consideram astfel –, eram îngrozită de perspectiva de a relata despre RPDC alături de atât de mulţi veterani, până când mi-am dat seama cât de puţine lucruri ştiau despre Coreea de Nord şi cât de puţine reuşeau să afle. O prezentatoare de ştiri a găzduit o emisiune specială în care a urmărit concertul la televizor împreună cu o familie nord-coreeană „obişnuită”, care fusese selectată de guvern. După aceea le-a adresat unor nord-coreeni „aleşi la întâmplare”, de asemenea selectaţi de regim, întrebări precum: „Credeţi că America este duşmanul vostru de moarte?” şi a învăţat-o pe o femeie intervievată cuvântul friend, prieten, pe care aceasta l-a repetat cu conştiinciozitate.

Ca preludiu al bufoneriei mediatice din Phenian, am participat la o petrecere la Beijing. (Ca să intri în Phenian trebuie să treci prin China, chiar dacă oraşul e la câteva ore cu maşina de Seul.) Petrecerea era găzduită de ambasada americană în cinstea finanţatorilor filarmonicii. Era un grup foarte pestriţ – de la fondatorul companiei de calculatoare Compaq până la un guru de PR al Ligii Naţionale de Fotbal American şi o contesă japoneză din Veneţia, Italia. Femeile purtau blănuri. Douăzeci şi cinci dintre ei donaseră câte 50.000 de dolari pentru noutatea unei astfel de călătorii şi erau vizibil entuziasmaţi. Una din ei mi-a spus, ameţită, că nu fusese niciodată în Coreea de Sud, dar iată că mergea în cea de Nord! Altul mi-a spus că îi plăcea foarte mult să viziteze ţări „înapoiate” şi că nu mai exista nici o altă ţară „înapoiată” cu excepţia Coreei de Nord. Alţii mi-au spus că trebuia neapărat să o cunosc pe o anumită doamnă Gund, care s-a dovedit a fi o braziliană de origine coreeană cam de vârsta mea şi al cărei soţ figurase la un moment dat pe lista Forbes a celor mai bogaţi oameni din lume.

Doamna Gund a fost cea care a amintit faptul că în Phenian se înfiinţa o universitate internaţională şi că profesorii urmau să fie cu toţii străini. Părea puţin probabil, dar atunci când urmăreşti Coreea de Nord te obişnuieşti cu scenariile neverosimile. Am cerut mai multe informaţii, iar ea a ridicat din umeri şi mi-a spus să-i trimit un e-mail unui anume preşedinte Kim, şeful întregii operaţiuni.

Preşedintele Kim s-a dovedit a fi James Kim, un american creştin evanghelic de origine coreeană, iar în urma unei căutări rapide pe internet am găsit interviuri în care vorbea despre un colegiu similar pe care îl înfiinţase în Yanji, în China, numit Universitatea de Ştiinţă şi Tehnologie Yanbian (YUST), la începutul anilor ’90. În unul dintre interviuri, Kim spunea că strânsese zece milioane de dolari de la bisericile evanghelice din lume pentru a construi şcoala din Phenian. Întrebat dacă banii ajunseseră la regimul RPDC, a susţinut că ar fi adus toate materialele de construcţie şi tot echipamentul din China. Administrarea şcolii avea să fie destul de împovărătoare, doar costurile cu încălzirea fiind estimate la cel puţin 1.500 de dolari pe zi. Întrebat cine avea să finanţeze operaţiunile, Kim a şovăit şi a pomenit de „banca din ceruri”.

Deşi şcoala era încă în construcţie, am trimis imediat o cerere de angajare, iar în următorii doi ani am discutat despre asta prin e-mail cu diverşi oameni din China, Coreea de Sud şi Statele Unite. Nu ştiam decât că erau purtători de cuvânt ai preşedintelui Kim, care, potrivit principalului meu contact, Joan, călătorea şi era foarte ocupat. Joan, care lucra în campusul YUST, îmi scria e-mailuri lungi şi pline de digresiuni despre florile din Yanji care înfloreau primăvara şi despre faptul că, în cinstea Domnului, avea un program încărcat de supraveghere a „proiectului”.

În primul an al corespondenţei noastre proiectul părea în cel mai bun caz vag. Am fost contactată odată de un bibliotecar american de origine coreeană de la o universitate din Illinois, care m-a invitat la un eveniment de strângere de fonduri pentru PUST la o biserică din Evanston. Acolo erau aproximativ 50 de studenţi asiatici – majoritatea americani de origine coreeană sau coreeni –, care s-au rugat şi au vociferat cam o oră. Oricât ar fi fost de ciudat, evenimentul părea să legitimeze existenţa şcolii.

În cele din urmă, în decembrie 2009 am fost sunată de la biroul preşedintelui Kim din Seul şi mi s-a spus să mă pregătesc să plec la Phenian câteva luni mai târziu. Nimeni nu m-a întrebat despre credinţa mea, iar eu nu am oferit informaţii din proprie iniţiativă. Nu am primit nici un fel de instrucţiuni. Ce să iau cu mine? Cum puteam să ţin legătura cu cei de acasă? Astfel de întrebări au rămas fără răspuns.

A urmat incidentul naval. În 26 martie 2010, vasul Marinei sud-coreene Cheonan s-a scufundat în largul coastei de vest a ţării şi 46 de marinari au murit. O anchetă internaţională a scos la iveală faptul că vasul fusese scufundat de o torpilă submarină nord-coreeană. Relaţiile dintre cele două Corei s-au răcit, iar uşa care părea să se fi întredeschis a fost închisă. Eu mă îndoiam că şcoala avea să se deschidă foarte curând sau că cineva avea să poată obţine o viză. Proiectul era din nou suspendat.

Dar la sfârşitul acelui an PUST s-a deschis în cele din urmă. Mi-au spus că cererea mea de angajare se pierduse cumva şi că îşi încropiseră corpul didactic pentru primul semestru cu profesori de la filiala YUST. „Pregăteşte-te să vii în primăvară”, mi-a scris Joan.

Apoi s-a aşternut din nou tăcerea, până în aprilie 2011, când în inbox-ul meu a apărut un e-mail intitulat „Listă de cumpărături”. Viza mea, odată aprobată luarea ei în considerare, trebuia să fie ştampilată de nu mai puţin de 35 de agenţii guvernamentale din Coreea de Nord pentru a fi aprobată eliberarea ei. Preşedintele Kim ceruse ca acest proces să fie urgentat sau abandonat complet pentru profesorii PUST, iar pentru asta aşteptau adoptarea unei noi legi. „O lege nouă? Asta ar putea să dureze luni de zile, poate chiar ani!”, am spus eu pe Skype, dar Joan m-a asigurat că în Coreea de Nord aşa ceva se putea întâmpla în câteva zile şi m-a sfătuit să încep să-mi fac bagajele.

Joan mi-a spus că aveam nevoie de un frigider, de hârtie igienică şi de unt. Am întrebat dacă nu exista nici o modalitate de a procura aceste lucruri acolo. Mi s-a spus că în Phenian trebuie să aduci tot. I-am trimis bani lui Joan ca să-mi cumpere un frigider şi să-l expedieze din China, dar nu eram sigură dacă un calup de unt îngheţat avea să reziste la zborul lung din New York în Phenian. S-a dovedit că existau foarte multe lucruri de care nu mă puteam lipsi. Ai crede că, fiind scriitoare, am pus în fruntea listei cărţi, însă numai la cărţi nu mă gândeam eu. Lucrurile pe care le-am luat erau esenţiale: o pereche de ochelari suplimentară, lentile de contact de unică folosinţă, şerveţele sanitare, ibuprofen, vitamine şi antibiotice de toate tipurile şi cât de multe batoane cu proteine am putut îndesa în valize.

Vizele pentru Coreea de Nord sunt emise aproape întotdeauna în ultima clipă, cu puţin timp înaintea datei de intrare a vizitatorului, iar biletele de avion de la Beijing la Phenian pot fi cumpărate doar cu viza. De aceea, am fost nevoită să plec numaidecât spre Asia şi să rămân în expectativă – şi aşa m-am împotmolit la Seul vreme de şapte săptămâni, aşteptând viza care fusese blocată în ultima clipă. Aşteptarea nu a fost însoţită de nici un fel de scuze sau explicaţii. În orice negociere, Coreea de Nord are putere absolută în ceea ce priveşte cine ce face şi cu ce preţ, pentru că există întotdeauna un preţ.

În vara aceea musonul a venit devreme. În acea parte a Asiei, poate ploua şi o lună fără întrerupere. Asta se întâmplă de obicei în iulie, dar în anul acela ploaia începuse la mijlocul lui iunie, iar eu mă simţeam groaznic. Când a început ploaia, aşteptam de mai bine de o lună aprobarea vizei mele pentru Coreea de Nord. Eram trezită în zori de răpăitul din geam, cu părul ud leoarcă din cauza umidităţii. În ciuda aerului condiţionat, eram în permanenţă transpirată şi apatică, ceea ce nu făcea decât să-mi sporească sentimentul de neputinţă. Anul începuse prost şi continua şi mai prost. Trecusem de curând printr-o despărţire oribilă, la capătul a nouă ani cumpliţi.

Seulul nu era nici el simplu. Sora mea, care fusese dintotdeauna sprijinul meu emoţional, se mutase înapoi acolo din New York. Nu se simţea bine, iar dimineaţa obişnuiam să-i tai pepeni şi pere asiatice organice, după ce le spălam în soluţie vegetală organică. Eram mereu îngrijorate din cauza bacteriilor, deoarece sistemul ei imunitar era compromis, şi toate aceste lucruri mă tulburau, căci fusesem dintotdeauna sora mai mică şi nu avusesem niciodată grijă de ea. După-amiaza o însoţeam la doctori pentru controale, analize de sânge sau fizioterapie. Ori le duceam pe cele două fete ale ei, în vârstă de 7 şi 11 ani, la repetiţii muzicale sau să-şi facă vaccinul de vărsat de vânt, lucruri pe care le fac mamele din toate colţurile lumii, chiar dacă eu nu mă puteam integra printre mamele sud-coreene şi mi se amintea mereu faptul că nu eram mamă.

Ar fi trebuit să urmăresc ştirile despre Coreea de Nord, care se refereau în mod inevitabil la moştenitorul legal Kim Jong-un, pe care media străină îl numea fie „Liderul Preţios”, fie „Liderul Suprem”, dar am preferat să-i scriu e-mailuri unui fost iubit din Brooklyn, cu care tocmai reluasem legătura. Ştiam că nu sunt pregătită pentru o nouă relaţie, dar în vara aceea voiam să-l iubesc. Nimic nu distrage mai bine atenţia unui suflet rănit în împrejurări dificile decât o nouă iubire, sau una reluată, iar în fiecare seară, forţându-mă să adorm în acel muson dens şi greoi din Seul, îmi spuneam că acasă mă aştepta acest nou iubit şi că nu trebuia decât să-mi închei călătoria în siguranţă, ca să mă pot întoarce la el. El nu mă iubea şi era mereu ocupat, aşa că nu reuşea să răspundă la e-mailurile mele inutil de stăruitoare. Dar când avea chef răspundea. În vara aceea, în oraşul inundat Seul, e-mailurile lui erau ca nişte licăriri de soare.

În timp ce aşteptam veşti despre viza mea, m-am gândit adesea la cei care dispăruseră, la fratele mamei mele şi la verişoarele tatălui meu. Cum trebuie să fi aşteptat la nesfârşit mamele lor, evitând să se mute după război cât mai mult timp posibil, ca fiii şi fiicele lor să-şi poată găsi drumul spre casă! Zi de zi, mamele trebuie să fi sperat că aveau să-şi revadă copiii. Trebuie să fi ridicat privirea cu speranţă de fiecare dată când auzeau soneria. Poate că e copilul meu. Te rog, fă să fie copilul meu. Da, el trebuie să fie. Pentru că ideea că n-o să-ţi mai revezi niciodată copilul e absurdă. Pentru că în lumea noastră nimic nu se pierde fără urmă.

În vara aceea am experimentat diferite tipuri de aşteptare. Am aşteptat ziua în care aveam să încetez să mai sufăr din cauza logodnei mele eşuate. Am aşteptat ca bărbatul din Brooklyn să-mi răspundă la e-mailuri cu o oarecare urmă de afecţiune, deoarece în acel punct al vieţii mele eram sensibilă la bunătate. Mai presus de orice, am aşteptat ca sora mea să-şi termine tratamentele, ca să nu mai aibă dureri. Printre toate acestea, am aşteptat veşti despre viza pentru Coreea de Nord, care, credeam eu în adâncul sufletului, era şansa mea de a scăpa de ceea ce simţeam, indiferent ce va fi fost asta.

Apoi, la sfârşitul lui iunie, am primit un telefon. Viza mea era gata şi urma să predau în semestrul de vară. Instruirea urma să aibă loc la Beijing, trei zile mai târziu, iar la 1 iulie aveam să plecăm spre Coreea de Nord.