© 2013 by Editura POLIROM

www. cartearomaneasca.ro

Editura CARTEA ROMÂNEASCĂ

Bucureşti, Calea Victoriei nr. 133, sect. I

ISBN ePub: 978-973-46-4164-2

ISBN PDF: 978-973-46-4165-9

ISBN print: 978-973-23-3018-0

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Paul Klee (1879-1940), Plecarea fantomei (1931)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGE NEAGOE (n. 19 august 1986, Drăgăşani, Vîlcea) şi-ar fi dorit să se facă preşedinte, aflînd că Bill Clinton, născut pe 19 august 1946, a condus Statele Unite ale Americii. Descoperind că un alt George, Enescu, este sărbătorit pe 19 august (n. 1881), şi-a închipuit că poate să devină compozitor, dirijor şi pianist. Treptat, a ascultat de Învăţăturile… lui Neagoe Basarab, observînd că are potenţial de cercetător literar.

A redactat studii de specialitate pentru diverse publicaţii, printre care Cultura, Limbă şi literatură, România literară şi Transilvania. A coordonat proiectul Manuscriptum în 65 de numere (2011), sub egida Muzeului Naţional al Literaturii Române (M.N.L.R.). Îşi caută coasta de dascăl, conducînd, din 2010, seminare la Facultatea de Litere a Universităţii din Bucureşti. Rodul lor este grupul de critică „Intertext”, ale cărui şedinţe se desfăşoară în Sala de expoziţii a M.N.L.R. Cîteodată se ocupă de publicistică, semnînd cronici şi recenzii în revistele Cultura şi Apostrof. Volumul Asul de pică: Ştefan Aug. Doinaş reprezintă versiunea finală a tezei de doctorat cu acelaşi titlu, susţinută pe 14 martie 2013 la Facultatea de Litere a Universităţii din Bucureşti, sub îndrumarea profesorului Nicolae Manolescu.

Viaţa iscălită

Această carte a fost scrisă pe măsură ce l-am citit pe Doinaş, şi a fost lucrată pe măsură ce l-am descoperit pe poet. Asul de pică: Ştefan Aug. Doinaş a apărut dintr-o coastă de dascăl.

În primăvara lui 2008, la ultimul său curs din semestru, adresat studenţilor din anul al III-lea (prima promoţie „Bologna“), profesorul Nicolae Manolescu îşi încheia prelegerea despre „necesitatea revizuirilor“ cu prezentarea cazului Doinaş. Aflam că, deşi trebuia să debuteze în 1947, la 25 de ani, cu volumul Alfabet poetic, la Editura Fundaţiilor Regale, scriitorul şi-a văzut prima carte publicată abia în 1964. În linii mari, hiatusul se contabiliza în retragerea temporară din spaţiul cultural, executarea unei pedepse cu închisoarea, după criterii politice, iscălirea unui angajament de colaborare cu Securitatea în momentul eliberării şi penalizarea cu interdicţia de semnătură în varii ocazii. Intuiam ce înseamnă un autor tipic pentru literatura atipică din timpul comunismului. Mă străduiam să înţeleg transformarea „anormalităţii“ în regulă administrativă. Ţin minte cuvintele conclusive ale Profesorului referitoare la această problematică/ temă: „Sunt 17 ani pe care nimeni nu i-a studiat. Revizuirile trebuie să le faceţi voi! Literatura nu vă foloseşte la nimic, dar vă face mai frumoşi“. Am deprins atunci lecţia princip(i)ală a vieţii intelectuale: receptivitatea.

Anul următor, la masterat, i-am transmis Profesorului intenţia de a redacta o disertaţie despre Ştefan Aug. Doinaş, continuată cu o teză de doctorat. Subiectul era „seismic“ în opinia Domniei Sale. Plăcile tectonice, semnalate de îndrumător, m-au lămurit asupra faptului că, deşi se spune că toţi stăm azi la un click distanţă de cunoaştere, puţini ştiu unde să apese. Pe lângă dosarul de reţea, nestudiat, rămăseseră în afara cercetării episoadele în care poetul se furişase în viaţa literară – „sub numele unui prieten prin 1950, când a primit şi un premiu consistent“, dar şi „sub numele propriu, din buletin, Ştefan Popa, cât a stat la revista Teatrul (1956-1957) şi apoi când l-a angajat George Ivaşcu în redacţia de la Lumea (1963)“. Şi mai complicată, şi mai greu de acceptat, mi se părea coabitarea lui Doinaş, la începutul anilor 1980, cu Securitatea şi cu opoziţia anticeauşistă (proeuropeană/ pro Radio „Europa Liberă“): „Ar fi de văzut dacă nu cumva Doinaş a fost scos din reţeaua informativă din pricina comportamentului duplicitar. Era colaborator. Numai că, în acelaşi timp, şi-a radicalizat limbajul în intervenţiile publice (şedinţele de Consiliu ale Uniunii Scriitorilor) şi în poezii“.

Înarmat cu C.C.-ul („calmul şi cartea“, după expresia lui Ion Stratan) am pornit în căutarea aberantelor decenii, cum preciza la un moment dat Alexandru George. Le-am găsit în presă şi în fondurile depozitate la C.N.S.A.S. I-am întâlnit acolo pe autorii heteronimi Ion Motoarcă, Ştefan Popa, Grigora Laza, Andrei Golfin şi Gogu Ivan. Personaje de tip trickster, aceştia l-au învăţat pe Doinaş că biografia lui este dependentă de semnătură. Teza s-a închegat, fără să-mi dau seama de la început, acceptând şi promovând faptul că Doinaş este un politician al literaturii, ceea nu exclude ipostaza lui tradiţională de „poeta artifex“.

Am scris cu sentimentul lucrului temeinic, de care s-au bucurat membrii comisiei doctorale – domnii Nicolae Manolescu (încrederea în vocaţia subsemnatului a contat înainte de orice), Eugen Negrici, Andrei Bodiu şi Lucian Chişu. Le sunt din nou îndatorat pentru deschiderea arătată problematicii şi pentru eleganţa observaţiilor întreprinse în referate. Recunoştinţa mea se îndreaptă şi către Răzvan Voncu, primul cititor/ auditor al manuscrisului, în vremea când mă pregăteam de absolvirea masteratului. Diagnosticul său legat de munca tripartită depusă, cercetare, istorie şi critică literară, m-a încurajat să tratez tema din majoritatea unghiurilor filologice posibile. Domnul George Vişan, angajat al C.N.S.A.S., mi-a pus la dispoziţie toate datele necesare studierii eficiente a dosarelor lui Doinaş. Se cuvine să-i aduc mulţumiri domnului George Ardeleanu. Schimbul de experienţă în investigarea dosarelor C.N.S.A.S. m-a ajutat să descos multiple situaţii-standard. Îi revine meritul de fi pus la punct stilul cărţii domnului Mircea Frânculescu, în permanenţă vigilent cu proprietatea termenilor şi cu subtilităţile limbii române. Totodată, în mare măsură, entuziasmul meu a fost întreţinut de discuţiile cu domnul Ion Bogdan Lefter (polemicile purtate la colocviile Şcolii doctorale m-au îndemnat să argumentez şi mai eficient că dreptatea se află de partea mea), Mihai Iovănel (care mi-a înlesnit publicarea unor mari fragmente în revista Cultura), Cristina Balinte (care mi-a repetat că eu ştiu cel mai bine subiectul), Oana Soare (interesată în permanenţă de horoscopul literar al lui Doinaş, în comparaţie cu acela al unui alt „taur“, cu ascendent în Gemeni, Petru Dumitriu) şi, bineînţeles, lui Andrei Terian, datorită căruia am intrat în presa culturală. Irina Georgescu a fost confidenta mea în urzirea cărţii. Doamna Mădălina Ghiu este deja un om providenţial în cariera mea. Imediat ce a auzit numele lui Doinaş, a mizat pe o reuşită incontestabilă. Îi sunt recunoscător domnului Silviu Lupescu, datorită căruia teza mea a devenit carte.

Mama şi tata m-au sprijinit de cum i-am convins să vin la facultate în Capitală. Poate i-am dezamăgit. Ei se aşteptau să mă fac doctor. Şi am devenit. Unul de litere.

Autorul

I. „Biographia litteraria“: rectificări

Orice biografie este supusă rectificării. Un document inedit sau mai puţin cunoscut, valorizat într-un sens nebănuit, modifică percepţia despre cariera unui scriitor. Cercetarea destinului intelectual se dovedeşte anevoioasă. Pândeşte în permanenţă riscul să ne scape date fundamentale, dar nu exclusiv din ignorarea lor, ci din absenţa unor referinţe. Nici acestea din urmă nu pot fi absolutizate. Trimiterile bibliografice necesită verificări, chiar şi atunci când provin de la autorii înşişi. Istoricul literar nu trebuie să aibă încredere în memoria acestora. Asemenea mărturii sunt doar repere care orientează reconstituirile. Şi apoi, nimeni nu are datoria să-şi consemneze titlurile tuturor contribuţiilor. Grăitoare se arată mărturia cu aspect de generalitate, aparţinând lui Şerban Cioculescu în martie 1987, cu prilejul împlinirii a şapte decenii de la naşterea lui Dimitirie Stelaru:

„Eu l-am cunoscut foarte puţin, nu ştiu dacă am scris vreodată despre el, căci la cele circa două mii de recenzii pe care le-am făcut în viaţa mea nu le-am putut ţine contabilitatea, şi nici nu le am cel puţin scrise într-un tabel bibliografic. Am scris prea mult şi-mi amintesc prea puţin din ce am făcut. Vedeţi dumneavoastră, memoria noastră elimină ceea ce nu este absolut necesar“¹.

Nu de puţine ori se întâmplă ca amintirile să se dovedească surse de neîncredere. Inevitabil, pierdem sau încurcăm lucruri odată cu înaintarea în vârstă. De asemenea, păstrăm doar ceea ce ne convine sau interpretăm trecutul în favoarea noastră. În domeniul filologiei, există însă probabilitatea ca un cercetător să recupereze fragmente din activitatea contemporanilor şi a precursorilor. Rolul acestora nu are neapărat natură detectivistică. Dacă s-ar întâmpla aşa, ar însemna să admitem echivalenţa între arhivar şi exegetul cu opinii întemeiate pe argumente concludente. Unul este bibliograful, „contabilul“. Celălalt, criticul care îndeamnă la cultură. Dar ambii sunt datori să atragă atenţia asupra lacunelor, aşa cum procedează Alexandru Piru în aceeaşi întâlnire aşezată sub genericul „Rotonda 13“:

„Domnul Şerban Cioculescu nu-şi aduce aminte dacă a scris, da’ a scris un articol care, de altfel, este republicat în volumul său Aspecte lirice contemporane. A scris chiar despre volumul Ora fantastică, care este prefaţat de Lovinescu“².

În ceea ce-i priveşte pe scriitori, ne putem întreba unde se află graniţa dintre omisiune şi mistificare. Cu alte cuvinte, lăsând senectutea în plan secund, scriitorii uită ca noi toţi sau mint câteodată cu bună ştiinţă? Cea dintâi parte a dilemei priveşte dicţionarul, caracterul perfectibil al informaţiilor. Corectările sunt inerente. Cealaltă parte interesează istoria literaturii, având legătură cu determinarea cauzelor care au dus la trucarea autobiografiei sau la transformarea vieţii într-o paranteză a creaţiei. Explicaţia ţine, în mare măsură, de unele reprezentări de sine ale scriitorilor. Persistă, în cultura română, câteva tipare: geniu neînţeles, victimă a societăţii, autoritate morală, patriarh cultural şi, mai recent, după întoarcerea la democraţie, rezistent în faţa terorii totalitarismului de stânga. Pentru cel din urmă model, s-a emis şi ipoteza că aceasta ar fi reprezentat tot o formă de complicitate cu puterea comunistă, educată pe parcursul a patru decenii, pentru că dictatura a întreţinut o variantă anchilozată de opoziţie:

„Constatarea frecvent repetată astăzi cu resemnare – «românii nu au avut un Havel» – se cere, cred, examinată şi în contextul acestei şcoli naţionale. Havel-i credibili care au înfruntat cu spirit de sacrificiu condiţii infinit mai crunte decât confratele din Cehoslovacia, românii au avut, şi au şi azi, numai că viaţa intelectuală românească mai posedă ceva în plus, care cehilor le lipseşte: fascinaţia anihilantă a modelului civic al tovarăşului de drum [s.m.], care a planat în forme din ce în ce mai degradate – zeu tutelar peste destinul intelectualităţii din România comunistă“³.

Deşi critica de la noi disociază, în genere, între individ şi operă, consacrând primatul valorii estetice asupra comportamentului privat/ public al autorului, revizuirile est-etice de după 1989 au condus, printre altele, şi la reconsiderarea moralităţii intelectualilor în perioada comunistă. Printre ţintele principale puse în dezbatere, devenite capete de acuzare, s-au numărat: scrierile reprobabile din pricina infuziei de ideologie (marxist-leninistă şi naţionalist-comunistă), aservite astfel propagandei, cedările făcute prin redactarea unor texte omagiale, celebrând cultul conducătorilor (Gheorghe Gheorghiu-Dej, Nicolae şi Elena Ceauşescu) sau sărbătorile regimului (1 Mai, 8 mai şi 23 August) şi înregimentarea în rândul agenţilor Securităţii. Deficienţa acestor revizitări nu constă în judecăţile emise în urma amestecării până la omogenizare a criteriilor şi în exhibarea unei atitudini resentimentare şi revanşarde, ci în ignorarea următorului detaliu: persoanele vizate au acţionat în condiţiile de „normalitate“ ale oricărei dictaturi, respectând adică regulile impuse ori fiind obligaţi să le respecte în situaţii de şantaj afectiv, familial şi intelectual. S-au manifestat şi abateri de la aceste cutume: producţii neîntinate, unele prevalându-se de mesaje subversive, creatori care au evitat să compună rânduri pentru diversele liturghii politice, persoane neimplicate în munca de urmărire informativă. Însă, prezenţa excepţiilor atestă funcţionarea unor norme, indiferent dacă astăzi le socotim negative, iar, prin extensie, demonice. Vânătoarea de vrăjitoare s-a asemănat, într-un fel, cu demascarea şi anatemizarea, după 23 August 1944, a simpatizanţilor antonescieni şi a celor legionari, a participanţilor în guvernul prezidat de Ion Antonescu din 23 ianuarie 1941 şi a membrilor Gărzii de Fier, cu menţiunea că, în România postdecembristă, datorită instalării principiului democratic al libertăţii de opinie, nimeni nu a executat vreo pedeapsă pentru opţiuni politice. Adoptarea legii lustraţiei a trenat. Pluriperspectivismul recâştigat după Revoluţie a condus la controverse. Ierarhiile din intervalul 1948-1989 au fost şi contestate, şi apărate. După cum a sesizat Paul Cernat, disputele au dobândit trăsăturile unui război de uzură, lipsit de principala strategie: rediscutarea textului. Polemicile s-au încheiat cu un armistiţiu tacit:

„Din nefericire, deşi parţial legitime, atât militantismul «est-etic», cât şi partizanatul defensiv al adversarilor, ambele – reflexe ale unor logici de front, se fac responsabile de perpetuarea, până la mijlocul anilor 2000, a unui unui maniheism posttraumatic cu efecte nocive în planul evaluării critice şi al vieţii literare. Cel dintâi a avut în plus, vreme de un deceniu şi mai bine, un caracter preponderent publicistic, polemic, defulatoriu. O lustrare umorală şi sterilă, în care putem vedea şi o compensaţie întârziată pentru tăcerile din anii comunismului… Mai grav: în ciuda declaraţiilor de intenţii, numărul relecturilor critice sistematice aplicate autorilor canonici ai perioadei postbelice – evident, dintr-o perspectivă «liberă», actualizată, a fost neglijabil. Pentru critica şi istoria noastră literară aceşti ani pot fi consideraţi în mare parte pierduţi“⁴.

Deşi exegeza a înregistrat, dacă nu pierderi, evidente restanţe şi stagnări metodologice, iar calitatea operelor semnate de G. Călinescu, Tudor Arghezi, Marin Preda sau Nichita Stănescu pare să nu se fi perimat (deocamdată!), conflictul i-a interesat şi i-a influenţat enorm pe scriitorii aflaţi încă în viaţă după 1990, care, paradoxal, au profitat că discuţia s-a purtat în special în jurul moralităţii civice, dezvoltând diverse reacţii de protecţie. Şi-au eludat relaţiile privilegiate cu regimul totalitar şi cu Securitatea, s-au erijat în autorităţi călăuzitoare, alăturându-se mişcării de condamnare a criminalilor comunişti şi a responsabililor pentru degradarea literaturii: culturnici (Leonte Răutu ori Dumitru Popescu-Dumnezeu), şefi şi angajaţi în organisme, precum: Direcţia Generală a Presei şi Tipăriturilor, Comitetul pentru Presă şi Tipărituri, Consiliul Culturii şi Educaţiei Socialiste, Secţia de Propagandă şi Agitaţie a C.C. al P.M.R. sau Secţia de Presă a C.C. al P.C.R. Şi-au măsluit poze de rezistenţi (disidenţi) împotriva regimului, clamându-şi refuzul de a ceda în faţa cenzorilor şi a directivelor oficiale, insistând asupra aluziilor la realităţile tragice pe care le-au inserat cu neasemuită îndrăzneală în cărţile lor. Şi-au fardat trecutul, l-au ciuntit, au ascuns detaliile ruşinoase. Au pretins că n-au alcătuit nici măcar o compunere potrivit directivelor P.M.R. (P.C.R.). Iar cei care şi-au recunoscut compromisurile au căutat să le minimalizeze, motivând că reprezentau o treaptă obligatorie către etajele literaturii curate. Au apărut chiar poeţi susţinând că au fost persecutaţi de redactorii editurilor şi că li s-au oprit manuscrisele de la tipărire din cauza convingerilor anticomuniste. Discernământul tuturor cititorilor s-a văzut ultragiat, pentru că puţini s-au gândit la eventualitatea ca „victimele“ să fi fost doar farsori lipsiţi de vocaţie, iar instituţiile respective au procedat corect, împiedicându-i să parvină într-o lume care, până în 1989, în ciuda arbitrariului, emana sacralitate. În tentativa de a dezvălui sau de a ascunde cât mai mult din adevărul despre deceniile comuniste, scriitorii au cerut fie desecretizarea dosarelor Securităţii, fie ascunderea lor pe vecie. În contextul eroismului întârziat, al procuraturii morale şi al nevoii de a descoperi personalităţi nepătate, Ştefan Aug. Doinaş a dobândit statutul de lider moral. Salubritatea lui, ca şi cea a autorului Poemului invectivă⁵, s-a consolidat în ultimii nouă ani ai preşedinţiei lui Nicolae Ceauşescu:

„Nu se poate vorbi de eroism sau de neascunsă disidenţă în cazul lui Doinaş; poate tocmai de aceea obştea intelectuală din România se recunoştea în această oglindă. Se poate însă vorbi onorabil de refuz al conformării şi al servituţii. Mai mult, pe măsură ce trec anii, se poate recunoaşte o înăsprire sau încrâncenare a poziţiei politice. Temperament blajin şi acomodant, nu fără un solar hedonism, nu fără o visătoare indolenţă, Doinaş începe totuşi să vorbească mai aspru şi mai răspicat în întrunirile oficiale ale Uniunii, să exprime cu voce tare dezacorduri şi proteste“⁶.

Se pare că Doinaş a adoptat poziţii ferme referitoare la samavolniciile întreprinse de stat în producţia editorială. Ripostele lui au pornit de la observarea mijloacelor de înjosire a scriitorilor – restricţionarea capacităţilor creatoare, inocularea nesiguranţei privind publicarea, răspândirea metodelor „Big Brother“, modelarea dactilogramelor după cerinţele Partidului Comunist. Consecvenţa l-a transformat într-una dintre personalităţile luate în colimator de serviciile secrete româneşti. Prezenţa lui în adunări oficiale reprezenta garanţia unor discursuri memorabile, prin abilitatea de a interpreta legile ţării în litera lor, care îi şi favoriza pe scriitori. Orice vorbă rostită despre enormităţile derulate în România atrăgea atenţia organelor abilitate, care dirijau informatori în forul decizional al Uniunii Scriitorilor:

„Cel de-al doilea punct care va fi ridicat este al lecturii manuscriselor de la Editura Cartea Românească de către C.C.E.S. [subliniere cu cerneală neagră făcută de ofiţerul care a primit nota informativă, n.m.; Consiliul Culturii şi Educaţiei Socialiste, n.m.]. De această problemă se interesa [sic!] în pauza şedinţei de birou O. Paler şi Şt. Aug. Doinaş, întrebându-mă care e situaţia şi la alte edituri. Ei ştiau că toate manuscrisele de la Editura «Cartea Românească» se citesc la Consiliul Culturii şi spuneau că astfel se reînvie cenzura“⁷.

Această temă a dobândit recurenţă după 1977, când, teoretic, instituţia care reglementa producţia publicistică şi editorială – Comitetul pentru Presă şi Tipărituri – fusese dizolvată prin decret prezidenţial de către Nicolae Ceauşescu.

Treptat, Doinaş s-a instalat în fruntea rezistenţei împotriva dictaturii. În primul rând, moartea lui Marin Preda (1980) a determinat reorientarea publicului spre un alt model şi a scriitorimii către un nou lider, care să contracareze partida lui Eugen Barbu din jurul Săptămânii, să limiteze intervenţia P.C.R în Uniunea Scriitorilor (misiune tot mai dificilă după numirea lui D.R. Popescu în fruntea instituţiei) şi să apere drepturile breslei de abuzurile Consiliului Culturii şi Educaţiei Socialiste. În al doilea rând, volumul Vânătoare cu şoim (1985), cu numeroase trimiteri la megalomania dictatorului, i-a consolidat postura de potrivnic al regimului. În al treilea rând, cel mai ascultat canal media din străinătate, prin românii plecaţi în exil, îl gratula necontenit. Numai că, pe Doinaş îl interesau, în exclusivitate, propriile calcule. Disimulând în permanenţă şi fiind fidel doar sie însuşi, îşi mula comportamentul după dorinţele şi frustrările grupării eterogene care îşi aştepta salvatorul. Dacă se constituise o comunitate în căutarea unui scriitor cu abilităţi de profet şi de legiuitor, atunci se străduia să fie unicul aspirant la această funcţie simbolică. Nu toţi erau convinşi de sinceritatea ripostei. Unii îi bănuiau intenţia de a câştiga simpatia cetăţenilor, fără să ofere nimic în schimb. Rumorile circulau în subterană, iar propagatorii se ambiţionau să-i întrerupă ascensiunea, pentru că îi râvneau popularitatea sau îl credeau impostor. Ca de obicei, disensiunile mocnite se dovedeau favorabile Securităţii, care primea, fără osteneală, detalii privind dinamica unei instituţii mereu suspectate de neobedienţă, de întreţinerea unor „legături duşmănoase“ cu străinătatea şi de pregătirea unor lideri informali, aflaţi în concurenţă cu Nicolae Ceauşescu:

„După opinia mai multor scriitori, ŞTEFAN AUGUSTIN DOINAŞ se află în gruparea «martirilor» care vor să fie consideraţi «eroi» de către intelectualii occidentali şi unii comentatori ai postului de radio «Europa Liberă» [fraza este subliniată în stânga filei cu pix negru, n.m.]⁸“.

Rodite şi din vrajbă, zvonurile nu se perpetuau în restul societăţii. Drept care cetăţenii nu sesizau decât dimensiunea cuantificabilă din activitatea lui Doinaş. Respectul pentru dârzenia lui s-a statornicit după ce, în martie 1989, s-a alăturat scriitorilor Octavian Paler, Geo Bogza, Mihai Şora, Alexandru Paleologu, Dan Hăulică şi Andrei Pleşu, semnând scrisoarea adresată lui D.R. Popescu, în care se deplângea excluderea lui Mircea Dinescu din redacţia României literare. De aici şi până la moarte, Doinaş s-a confundat cu prototipul intelectualului necocoşat de comunism. Aproape nimeni nu bănuia că o persoană căreia i s-a înscenat un proces în 1957, încheiat cu sentinţa de a executa un an de puşcărie, a intrat în contingentul informatorilor. Respectiva postură încetează să frapeze, acum, când cunoaştem că şi alţi foşti deţinuţi, ca Alexandru Paleologu, Ion Caraion sau I. Negoiţescu, erau recrutaţi. Doinaş confirmă uzanţa despre care aminteam mai sus. A vedea într-un fost deţinut un mântuitor ţine de imperativul unei comunităţi de a riposta. Nimeni nu se gândea că pactizaseră tocmai cei închişi după criterii politice. Ei erau socotiţi aprioric drept adversari ireconciliabili ai comunismului. Însă aşa judecăţi proveneau din domnia milei, nu a raţiunii. Poate că am înlăturat intenţionat cutuma ca deţinuţii de la Piteşti să se pervertească în torţionari. Totuşi, ce l-a îndemnat pe Doinaş să coopereze cu o organizaţie culpabilă de crime împotriva umanităţii? Certitudinea că va fi scutit de supliciile puşcăriei. Instinctul de conservare depăşeşte tăria de a îndura. O detenţie neprimejduită de maltratări corporale se transformă deja în premiu. Martiri ai penitenciarelor sunt doar cei care au decedat acolo din pricina tratamentului bestial. Nimeni nu-i poate acuza pe cei aflaţi în aceeaşi situaţie cu Doinaş că nu întruchipează, ca Nicolae Steinhardt, arhetipuri ale integrităţii. Îi poate mustra totuşi că n-au procedat ca Alexandru Paleologu, recunoscându-şi trecutul în 1990 sau măcar înainte de înfiinţarea Consiliului Naţional pentru Studierea Arhivelor Securităţii. Deşi, aşa cum reiese dintr-o cercetare minuţioasă a dosarului, asumarea contactelor cu poliţia politică era un plan de atragere a simpatiei. Cărturarul a recurs la un joc psihologic. Opinia publică a reacţionat cu indulgenţă, anesteziată de curajul rostirii „adevărului“, ca după citirea romanele politice din anii ’70-’80, uitând că acolo erau doar dezvăluiri înjumătăţite sau chestiuni acceptate de Puterea socialistă:

„Or, specificul «cazului Paleologu» este fina diluare şi aureolare a raporturilor sale cu Securitatea. Explicaţiile lui au fost preluate de opinia publică şi transformate într-unul din miturile pretenţioase ale culturii postdecembriste. Este un exces să numim amintirile sale drept o mărturisire «până la capăt», şi nu doar pentru că o piesă penibilă a acestei istorii, acceptarea unor sume de bani de la insalubra instituţie, a fost dezvăluită de CNSAS, şi nu de eseist“⁹.

Teama de oprobriul mediatic, în special de atacuri declanşate de foşti lăudători ai ceauşismului, preschimbaţi, după Revoluţia din 1989, în avocaţi ai verticalităţii, şi speranţa că dosarele Securităţii vor mucegăi în depozite l-au împiedicat pe Doinaş să se spovedească. Sigur, mulţi s-ar întreba cum a reuşit să ne înşele. Explicaţia este simplă: şi-a dezvelit doar faţa publică. În comunism, a făcut figură de opozant, prin operă şi discursuri. În primii ani ai democraţiei postdecembriste, a tratat cu intransigenţă colaboraţionismul, neignorând însă contextualizările şi particularizările:

„EUGEN SIMION: Vorbeşti de compromisuri. Cât de mari şi cât de acceptabile pot fi compromisurile în literatură? Mai exact: care este pragul pe care nu trebuie să-l treacă un scriitor?… Căci cine trăieşte şi scrie într-un regim totalitar face compromisuri… Chiar faptul de a scrie şi de a publica în astfel de circumstanţe este socotit de câte unii confraţi, îndeosebi din diaspora, un grav compromis moral… Cum vezi lucrurile?… Ce putem ierta lui Arghezi, G. Călinescu, M. Sadoveanu, Camil Petrescu, Preda… şi ce nu le putem ierta? Era mai bine să tacă scriitorul şi să rămână pur, ireproşabil sau era salutar ca el să încerce să-şi scrie şi să-şi publice opera făcând unele concesii?!… Iacobinii epocii noastre consideră că şi tăcerea este un compromis…// ŞTEFAN AUG. DOINAŞ: Am fost cândva foarte sever în judecăţile mele cu privire la această problemă. Acum, sunt mai conciliant. E greu să ai tăria unui Lucian Blaga, aceea de a refuza compromisul. Da, poate că e vorba pur şi simplu de modul în care socoteşti să-ţi salvezi opera (singura valoare care-l conduce şi-l fascinează pe un adevărat creator). Blaga a crezut că trebuie să-şi salveze opera în deplina ei puritate, refuzând orice tranzacţie cu asupritorii spiritului. Poate că Blaga avea deja conştiinţa că a dat tot ceea ce avea mai bun, mai de valoare în el. Dar alţii, care se aflau în plin proces de afirmare, în plin proces creator – care era însuşi destinul lor – au putut să considere că, de dragul a ceea ce încă mai aveau de spus, să facă concesiile. Nu, nu-i mai judec cu maximă severitate pe cei ce au acordat un preţ excesiv operei. Însă îi dispreţuiesc pe cei care au preţuit prea mult cariera, succesul“¹⁰.

Doinaş pleda voalat şi pentru propria cauză. Înţelegea pe deplin ce bariere s-au aşezat, peste patruzeci de ani, în calea publicării cărţilor. Onorarea comandamentelor realismului socialist şi participarea la acţiunile Securităţii nu garantau tipărirea unui manuscris. Acestea erau condiţii necesare, însă nu suficiente, în special pentru foştii puşcăriaşi încarceraţi pe baza unor culpe – închipuite sau nu – de apartenenţă la organizaţii subversive. Doinaş a empatizat cu scriitorii nevoiţi să-şi paraziteze primele volume, tocmai ca să li acorde şansa de a se exprima artistic plenar. Cedările se integrau în uzanţe. Autodiscreditarea s-ar compensa/ anula printr-o creaţie majoră. Biografia s-ar răscumpăra prin estetică, iar importanţa scrierilor necorupte ar echivala cu riposta. Acesta este principiul neabjurat, după care şi-a condus Doinaş viaţa. Dar scriitorul a neglijat faptul că, într-o dictatură, voinţa artistică nu se exprimă plenar, fiind constrânsă de voinţa politică. Autocenzura limitează potenţialul operei. Destinul, situat la intersecţia dintre ordinea individuală şi hazardul istoriei, tinde să preia asperităţile contextului totalitar:

„DANIEL CRISTEA-ENACHE: Stimate domnule Ştefan Aug. Doinaş, tinereţea Dvs. de creaţie, ca şi a altor colegi de generaţie, a fost fracturată de comunism. Au fost ani întregi în care nu aţi putut să publicaţi, ani de marginalizare socială şi profesională, care în fine, la un moment dat, au rămas în urmă, «lăsându-vă» să vă publicaţi operele. A urmat, în ceea ce vă priveşte, o veritabilă explozie editorială, cu zeci de volume publicate până în 1989. Vă pun o întrebare care, efectiv, mă preocupă şi pe care i-am adresat-o şi doamnei Ileana Mălăncioiu. Nu simţiţi că, în acest fel, aţi legitimat un sistem politic pe care de fapt îl detestaţi?// ŞTEFAN AUGUSTIN DOINAŞ: „Cei care (ca mine, de altfel) au făcut compromisuri – întrucât compromisul era condiţia de a-şi realiza vocaţia de scriitor – vor legitima această perioadă de timp ca un regim ticălos care nu permitea crearea de valori artistice decât cerând tributul colaborării ideologice. Cei care (tot ca mine şi ca mulţi alţii) au depăşit acest purgatoriu, ajungând – vai! destul de târziu să-şi publice adevăratele cărţi care îi reprezentau, se legitimează pe ei înşişi nu în exponenţi culturali ai regimului comunist, ci – dimpotrivă – ca exponenţi ai rezistenţei culturale faţă de acest regim“¹¹.

Explicaţiile oferite confirmă spusele Ilenei Vrancea despre „tovarăşii de drum“. Fineţea explicaţiilor prezentate de Doinaş vizează dihotomia colectivitate – individualitate. Concesia ar fi peşcheşul înmânat Puterii, care şi-ar pretinde astfel suveranitatea. Estetica ar fi cadoul demn de toţi creatorii veritabili, fiind produsul independenţei de gândire. Să admitem că literatura majoră curăţă literatura subjugată. Ar însemna ca biobliografia să excludă titlurile dezonorante, generate de un anumit moment din activitatea unui scriitor, să înlăturăm istoricitatea textului, să vedem doar una dintre coordonate? Gestul ar fi sinonim cu cenzura. Istoria literară acumulează amănuntele. Discerne faptele, nu operele. Alexandru George a atras atenţia asupra necesităţii panoramării fidele a deceniilor aflate sub dominaţia comunismului. Orice prejudecată, orice excludere a nonvalorilor ar risca să compromită probitatea exegezei:

„Dar istoria chiar a literaturii e altceva decât o selecţie după criterii estetice; ea trebuie să consemneze lucrurile aşa cum au fost şi să dea chiar un loc «literaturii socialiste», căreia iniţial i se asigurase monopolul existenţei, dar care a devenit ulterior, prin forţa realităţii, un simplu capitol din marele sector al «literaturii în socialism». Ceea ce e cu totul altceva“¹².

Toleranţa şi luciditatea nu se confundă cu uitarea ori ignorarea. Dacă Buffon impunea butada „stilul este omul însuşi“, iar realismul socialist impune un raport de şerbire a scriitorului, atunci reiese că necesitatea compromisului implică o dublă problematizare etică – umană şi culturală:

„Aici se face, de regulă, o confuzie nu tocmai inocentă. Şi anume se disociază eticul de estetic, ca şi cum noi, cei ce vorbim despre compromisurile unor scriitori, ne-am referi la conduita lor în afara operei. Fals. Nu mă interesează (decât eventual sub raport biografic) dacă un autor era, de pildă, prieten cu un delincvent sau a săvârşit o evaziune fiscală. Am în vedere oportunismul său inculcat în materia creaţiei, în pagina scrisă, ergo încălcarea ethosului specifică esteticului. Cei care încearcă a înfăţişa altminteri lucrurile mă tem că n-au conştiinţa curată“¹³.

Gheorghe Grigurcu a sesizat cauzele ştergerii unor coordonate din biografia literară. Prezentarea operei ca purgatoriu se trage atât din dorinţa de a apăra merite indiscutabile, cât şi din cea de a pitula racilele. Or, acum când avem acces la dosarele de Securitate ale lui Ştefan Aug. Doinaş nu ar deranja să ne întrebăm dacă nu cumva autopromovarea înverşunată în calitatea de scriitor neimplicat în confecţionarea unor lucrări după calapodul comunist reprezintă o strategie de tăinuire a înrolării printre informatori. Stigmatul l-a deprins cu discreţia şi totodată cu ruşinea. Poetul n-a vorbit niciodată despre împrejurările racolării. De fapt, nu a făcut declaraţii amănunţite despre trecutul personal decât dacă acesta reflecta o latură tinerească, fundamentală pentru şlefuirea sa (studenţia şi Cercul literar de la Sibiu), dificultăţile întâmpinate în preajma instalării regimului comunist (disoluţia Cercului, imposibilitatea publicării Alfabetului poetic), excluderea din spaţiul publicistic şi editorial după executarea pedepsei cu închisoarea sau eforturile pentru impunerea unei literaturi independente, chiar cu semnificative imixtiuni antitotalitare. Până la sfârşitul vieţii s-a temut că va fi deconspirat. Când a ales să devină agentul „Andrei Golfin“, nu s-a gândit că se va prăbuşi comunismul. De aceea a şi susţinut ca documentele Securităţii să stea închise, motivând oroarea pe care i-ar fi provocat-o deconspirările:

„nu îmi va conveni să aflu că o anume cunoştinţă, un anume prieten de-al meu a spus nu ştiu ce despre mine!… Sunt adevăruri care trebuiesc îngropate“¹⁴.

Doinaş era în cunoştinţă de cauză, dar se plasa exclusiv printre prigoniţi, ca să-şi asigure stima şi încrederea colegilor şi a publicului. Refuzul aducerii-aminte de notele informative îndeamnă la configurarea unui traseu biografic puţin cunoscut. În special, nu contează a sesiza că poetul a fost şi marionetă, şi agresor. Interesează influenţa dosarului de Securitate asupra traiectoriei lui intelectuale. Toate monografiile despre intelectuali care au activat între 1948 şi 1989 au obligaţia să încorporeze relaţiile acestora cu cea mai represivă organizaţie a Ministerului Afacerilor Interne din perioada comunistă. Latura indispensabilă a problemei a fost relevată de Dorin Tudoran. Poetul a înţeles că poliţia politică i-a falsificat identitatea, atât prin exagerări, cât şi prin omisiuni, sortindu-l trăirii unor vieţi paralele. Efectul catastrofal constă în depersonalizare:

„De la o vreme, nu am mai fost fiul mamei mele – Maria – şi al tatălui meu – Gheorghe. Am fost înfiat ilegal, practic răpit, de femei şi bărbaţi foarte interesaţi de grupa mea de sânge şi profund iritaţi de structura mea genetică“¹⁵.

Totuşi, circumspecţia nu prisoseşte când ne referim la Arhiva Securităţii. Nu trebuie să absolutizăm documentele de acolo, pentru că destinaţia lor nu era externă. Acestea formează jaloanele pentru biobliografii complementare, neoficiale. Oricum, suspiciunile legate de mistificările Securităţii, dar şi ale celor care au legat dosarele în versiunile aflate în custodia C.N.S.A.S., nu ne împiedică să căutăm frânturile indispensabile, reale. Dosarul e un document. Nu poate fi eliminat doar din exces de scepticism. Utilitatea lui reiese până şi din minciunile vehiculate. Nu adevărul primează, ci relaţiile cu Securitatea. Instituţia a stabilit legături amestecate cu persoanele pe care le viza. Aruncând filele de acolo la tomberon, am prelua un instinct distructiv, care contravine spiritului democratic. Suntem obligaţi să rezervăm o secţiune şi fişierelor realizate de Ministerul Afacerilor Interne între 1948 şi 1989:

„Am fost întrebat de mai multe persoane de ce am cerut Dosarul de Securitate care este – oricum – trucat (lipsesc file, numerotarea paginilor este dublă sau triplă etc.) şi de ce voiam să aflu amănunte care bănuiam că s-au petrecut? «De ce vrei să citeşti un dosar falsificat şi poate chiar inventat? De ce vrei să te întorci într-un trecut mizerabil şi de ce nu încerci să-l uiţi?, m-au întrebat cei din familie sau au insistat unii amici. Pentru că trecutul îmi aparţine, face parte din fiinţa mea, aşa cum ar fi un braţ sau un ochi, nu pot să-l neg şi nu am dreptul să-l uit», le-am răspuns eu. «Uitarea ar fi sinonimă cu moartea»“¹⁶.

Alungarea dosarelor elaborate de Securitate ar conduce la interpretări neavenite. Ar evacua petele sau ar eluda aspectele pozitive. Pluralismul invocat atât de des nu are dreptul să treacă peste ele. De trunchieri şi de rearanjări nu au fost scutite nici filele privindu-l pe Doinaş. Printre altele, deşi dosarul de reţea – R 874, 2 volume –, privindu-l pe POPA ŞTEFAN („GOGU IVAN“ în scriptele Securităţii), aflat la C.N.S.A.S., conţine angajamentul de colaborare cu poliţia politică, redactat de mâna scriitorului¹⁷, nu întâlnim acolo decât o singură notă informativă, şi aceea dactilografiată, realizată probabil de ofiţerul superior, la câteva zile de la întâlnirea cu scriitorul. Obiectul hârtiei îl constituie o discuţie avută de Doinaş cu Al. Andriţoiu. S-ar putea ca păstrarea filei bătute la maşină, doar recto, să fie reglementată de absenţa copiilor¹⁸. În schimb, în dosarul de urmărire informativă a lui I. Negoiţescu (I 120450, vol. 1) există note. Dar actele nu sunt olografe, ci bătute la maşină de ofiţerul care îl avea în subordine, la câteva zile după organizarea întâlnirii din casa conspirativă „Saligny“.

Din acea filă rezultă că pe 22 septembrie 1967, Doinaş a fost la domiciliul lui Al. Andriţoiu. S-ar deduce faptul că agentul nu s-a prezentat la o întrevedere amicală, ci avea de îndeplinit o misiune, să strângă mărturii despre voiajul făcut de redactorul-şef al revistei Familia în străinătate. Nu se poate exclude nici varianta că scopul iniţial fusese o discuţie de lucru (stabilirea unui sumar, predarea câtorva articole, ridicarea unei corecturi făcute în redacţie), ţinând cont de reunirea Cercului literar de la Sibiu în jurul periodicului din Oradea. Este plauzibil acest scenariu şi datorită specificării că „La discuţia noastră a fost de faţă şi I. Negoiţescu“¹⁹. Probabil, pentru a obţine mai lesne detalii suplimentare, Doinaş l-a anunţat pe colegul mai tânăr că urmează să ajungă pentru prima oară în ţări din vestul Europei: „Aflând că voi pleca şi eu în Belgia şi Franţa mi-a dat următoarele sfaturi“²⁰.

Aşa cum reiese din redactarea maiorului Mircea Albescu²¹, recomandările oferite de Al. Andriţoiu intrau în registrul „relaţiilor cu exteriorul“. Or, într-un regim militarizat, care inventa în permanenţă motive prin care să-şi legitimeze existenţa şi esenţa protectoare, adversarii din afara graniţelor erau foarte importanţi, întrucât „ameninţau“ integritatea statală din postura de adepţi ai „imperialismului burghez“, respins de o ţară socialistă, aflată totuşi sub dominaţia imperialismului sovietic. Reale sau nu, consemnate exact sau interpretate tendenţios, aşa-zisele păreri exprimate de Al. Andriţoiu atestă consolidarea factorului naţionalist sub Nicolae Ceauşescu. Nici nu s-ar fi concretizat o altă atitudine într-un sistem care aşeza la bază „ura de clasă“, înlocuită treptat cu „ura de rasă“, mai ales prin repetarea la flaşnetă a refrenului despre „cetatea asediată“. Îndemnurile şi interdicţiile formulate de Al. Andriţoiu ţin seama de simpatiile/ antipatiile manifestate de străini în legătură cu românii. Şi poate că relatările au şi doza lor de adevăr (probată întrucâtva prin inserarea unor citate), generată nu atât de conflictul între democraţie şi totalitarismul de stânga ori de xenofobie, ci de prejudecata apartenenţei românilor la periferia bătrânului continent, recte la o cultură minoră, imitativă, izolată lingvistic.

O altă cauză a interesului manifestat pentru această notă informativă reiese din indicaţia de a-i cunoaşte pe câţiva dintre scriitorii din exil, care, în opinia Securităţii, denigrau România prin inaderenţa la comunism, comportament explicabil şi prin ralierea la alte opţiuni politice. Socotiţi „transfugi“, adică trădători de neam, aceştia prezentau interes pentru că avuseseră simpatii legionare (Emil Cioran, Mircea Eliade) sau pentru că suferiseră condamnări în contumacie (Eugen Ionescu). Totodată, salariaţii M.A.I. intrau în posesia unor portrete ale funcţionarilor trimişi să gestioneze relaţiile cu Occidentul. Iar precizările furnizate indirect de Al. Andriţoiu – asistăm la un proces recurent de transformare a unei bârfe în material pentru poliţia politică – păreau să ateste incompetenţa într-un sector în care statul trebuia să ascundă abuzurile sub ambalajul progresului şi sub fundiţa creării „omului nou“:

„la Ambasada din Bruxelles să discut cu primul secretar V. BIGICA şi în Belgia şi în Franţa, după părerea lui, ambasadorii sunt «nişte troglodiţi» care n-au habar de nimic, care nu ştiu deloc să ne facă propagandă bună“²².

Constatăm că orice calomniere sau invectivă era preluată de Securitate fără discernământ. Asumarea notelor informative funcţiona după principiul cantităţii transformate în calitate. În contextul analizat, activitatea lui „Andrei Golfin“ reprezenta o raritate. După debutul editorial (Cartea mareelor, 1964), informatorul a încetat să fie eficient ca până atunci. Aproape de netăgăduit, Doinaş făcuse o tranzacţie cu Securitatea: turnătorii în schimbul facilitării reintrării în viaţa literară. Dar consacrarea, câştigată meritoriu cu a doua carte – Omul cu compasul (1966) –, l-a determinat să abandoneze câteva dintre vechile practici. Nu mai necesita sprijin pentru a i se tipări culegerile de versuri. Ca atare, se sustrăgea misiunii acceptate după eliberarea din puşcărie, profitând de încrederea pe care le-o insuflase superiorilor. Era greu ca autorităţile să se atingă de un scriitor celebru, de o figură publică de anvergură. De aceste lucruri îşi dăduseră seama chiar ofiţerii responsabili de cazul său, într-un document realizat cu o zi înainte ca Doinaş să se vadă cu Al. Andriţoiu. Ca de fiecare dată, începutul unui astfel de act cuprindea o scurtă biografie a informatorului, care amesteca datele din buletinul de identitate, cu cele din dosarul de reţea şi cu istoricul rolurilor deţinute în operaţiunile Securităţii:

„A fost recrutat în 1958, cu ocazia eliberării sale din detenţie, unde a executat o condamnare de un an pentru omisiune de denunţ, în cadrul unui grup subversiv condus de MIHAI GRAMA.// De la recrutare şi până în prezent agentul a furnizat materiale informative valoroase despre unele elemente urmărite prin acţiune sau din evidenţa operativă, materiale ce s-au verificat pe parcurs şi au folosit organelor noastre în clarificare poziţiei acestor elemente. Excepţie face ultima perioadă (circa un an şi jumătate), când agentul a dat un randament scăzut, a evitat contactul cu elementele ce ne interesau, neîndeplinind sarcinile trasate. Această delăsare a fost favorizată însă şi de faptul că s-a neglijat legătura cu el“²³.

Este de bănuit că „Andrei Golfin“ a dat unele amănunte interesante pentru Securitate din dorinţa de a i se acorda în continuare vize de plecare peste graniţă, dar nu oriunde, ci în Vest. Din perspectiva lui, concesia era indispensabilă. Altminteri, s-ar fi mulţumit să viziteze ţări sub dominaţie comunistă:

„Menţionăm că agentul a mai fost plecat în Iugoslavia de 3 ori şi a avut o comportare bună.// În Occident este prima călătorie pe care o face“²⁴.

Şi din partea Securităţii, plecarea lui Doinaş se dovedea oportună, datorită abilităţii lui discursive. Formaţia umanistă ar fi devenit instrument redutabil de propagandă:

„Agentul va fi instruit ca în discuţii să adopte o poziţie demnă, răspunsurile să fie potrivit orientării politice a partidului şi statului nostru“²⁵.

Însă fostului cerchist nu-i păsa de gândurile Securităţii. Disimula cu enormă lejeritate. Nu zicea nici „da“, nici „nu“. Îşi urmărea interesele. Şi le atingea. Ar părea incredibil că îi folosea pe lefegiii M.A.I. Numai că lucrurile stăteau întocmai aşa. Poate că agentura obţinuse probe de la Doinaş. Simultan, acesta îşi consolidase prestigiul. Ajunsese personaj public. Trăia din scris, nefiind încadrat în câmpul muncii între 1966 (când a ieşit din echipa mensualului Lumea, condus de George Ivaşcu) şi 1969 (când a primit un post la revista Secolul 20). Ducea un fel de boierie intelectuală. Se bucura de timpul său liber. Era scriitor. Era şomer. Drepturile de autor îl îndestulau. Îşi răscumpăra cei trei ani dintre 1958 şi 1961, când implora măcar să fie lăsat să intre în sediile revistelor. Se acomoda cu regulile societăţii, care prevedeau ca devotamentul scriitoricesc arătat Partidului să primească răsplată pe termen lung. Se obişnuia cu faptul că funcţiile constituiau beneficii de restrânsă durată:

„A rezultat că Doinaş în prezent lucrează acasă, fiind mulţumit de situaţia lui, de posibilităţile lui de a publica. A făcut o scurtă digresiune ironică la adresa lui Al.I. Ştefănescu, fost director adjunct la Editura de Stat, care iniţial s-a opus apariţiei volumului său, privindu-l cu suspiciune, dar care astăzi, după cum remarcă cu satisfacţie Doinaş, «nu mai e nimic, iar eu public şi citesc la televiziune versuri închinate patriei socialiste»“²⁶.

Concluziile: răbdare, perseverenţă informativă, deghizări, făţărnicie, ambiţie şi, înainte de orice, talentul de până în 1948. Pentru că, din păcate, de la baladele publicate în Revista Cercului literar şi în alte câteva periodice, modificate în preajma lui 1957, când urma să publice la Editura de Stat pentru Literatură şi Artă volumul Poezii, vocaţia scriitorului s-a compromis.

Citind încrucişat dosarul de reţea (1958-1984) şi dosarul de urmărire informativă (1979-1987), observăm că scriitorul a fost un tip convulsiv, umoral, arţăgos, invidios, nemulţumit de propriul statut. A aspirat să fie în permanenţă lider, să i se acorde ceea ce socotea că i se cuvine, dispreţuindu-i şi probozindu-i pe adversari. A căutat să obţină beneficii editoriale, slujind autorităţile ori mimând servilismul. Doinaş a ajutat Securitatea să-l închidă pe I. Negoiţescu, deşi nu a fost remunerat şi nici nu i s-a ridicat interdicţia de semnătură (1958-1961). A lăudat eroismul muncitorilor care luptau împotriva „exploatatorilor“ (în ciclul Calea Griviţei 1933, inclus în Cartea mareelor). A omagiat Congresul al IX-lea al Partidului Comunist Român, cu versurile intitulate A doua mare (integrate în volumul Omul cu compasul, 1966). Însă a compus şi un şir de Sonete ale mâniei (1953-1954), poezii de protest împotriva instalării stalinismului în ţară. S-a numărat printre utilizatorii constanţi şi încrâncenaţi ai esopismului, impregnat de aluzii la situaţia politică şi culturală. Cine şi ce a fost Doinaş reprezintă întrebări la care nu se pot oferi răspunsuri univoce. Judecarea lui pe talgerele unei balanţe nu va da roade. O intervenţie consistentă, aparţinând lui Gheorghe Grigurcu pe marginea colaborării lui Ion Caraion cu Securitatea, nu are, în privinţa penitenţei în puşcărie, valoare general valabilă. Ar însemna să-i îmbrăţişăm apriori pe unii informatori, pe motiv că au îndurat suficiente torturi după gratii:

„Iar dacă totuşi îl socotim vinovat – şi nu văd cum l-am putea întru totul desculpabiliza pe acest personaj de alură dantescă, nestrăin de mari rătăciri –, nu s-ar cuveni, în numele bunului-simţ, a considera că şi-a ispăşit în largă măsură vina, prin suferinţele îndurate? Cu atât mai vârtos cu cât, în mediul escatologic al universului concentraţionar, deosebirile între abjecţie, slăbiciune şi inocenţă nu sunt chiar lesne de stabilit. Că trecerea poetului prin temniţele comuniste a reprezentat Purgatoriul prin care s-a putut înălţa spre zarea unei redempţiuni? De ce ne obsedează un Ion Caraion, câtă vreme nimeni nu vorbeşte despre Eugen Jebeleanu, despre Maria Banuş, despre Nina Cassian, câtă vreme un Marin Preda e socotit un «mare exemplu moral», iar un Adrian Păunescu continuă a fi contemporanul nostru întru turpitudine şi demagogie agresivă, cauţionat politic şi acceptat ca partener respectabil de dialog? Nu e cumva o nedreptate ce i se aplică în postumitate? Indiscutabil mare poet şi mare pamfletar, Caraion n-a avut, după câte se pare, şi un caracter pe măsură. Dar suferinţele enorme că le-a suportat nu-l absolvă măcar parţial de impuritatea ce-o purta, probabil, structural, de Răul pe care l-a dat, în răstimpuri, în vileag?“²⁷.

Bunul-simţ ne-ar îndemna să observăm faptul că la Caraion şi la Doinaş discutăm despre alte greşeli decât cele comise de pilonii realismului socialist sau de susţinătorii cultului închinat lui Gheorghiu-Dej şi lui Ceauşescu. Tot bunul-simţ ne obligă să discutăm despre informatori doar în această ipostază. Informatorii sunt alţi oameni după ce au acceptat colaborarea cu Securitatea. Morala vizează numai această parte a activităţii lor. Caraion este altul după semnarea angajamentului cu Securitatea. La fel şi Doinaş. Portretele lor se află în mişcare. Închisoarea nu răscumpără nimic din ce au făcut ulterior. Cu atât mai puţin opera fiecăruia, realizată până la începerea colaborării cu serviciile secrete. Colaborare înţeleasă deformat astăzi, pentru că dictaturile îi socotesc pe informatori părţi integrante ale poliţiei politice. Racolarea informatorilor este o caracteristică a regimurilor autoritare, prin care acestea îşi exercitau controlul. Informatorii nu reprezentau în comunism o unealtă a sistemului, ci sistemul însuşi. Nu răul în sine era scopul comunismului, ci exercitarea controlului. Or, garantarea dreptului de a munci – măsură de bun augur din unghi absolut – provoca enorme discriminări în cazul persoanelor indezirabile, umilite, prin încadrarea în slujbe necorespunzătoare cu pregătirea lor profesională. Asemenea perfidii nu sunt uşor de detectat. De obicei, foştii deţinuţi politici, din pricina contextelor neprielnice, au denunţat făţărnicia informatorilor şi a simpatizanţilor acestora, care încercau să se disculpe că, în raporturile cu Securitatea, se comportaseră evaziv sau chiar protector cu rudele, prietenii şi alte cunoştinţe întâmplătoare. Colaboratorii nu s-ar împărţi în funcţie de gradul de nocivitate. Informatorul este o categorie influentă în comunism:

„S-ar putea să nu fi făcut rău datorită lenei securiştilor, datorită morţii celor turnaţi, datorită faptului că omul turnat era el însuşi turnător. În rest, orice informaţie, oricât de neutră sau de amabilă s-ar fi dorit ea, odată ajunsă pe mâna Organelor, nu avea cum să facă bine celui urmărit, pentru că nu binele era miza; detaliul cel mai neînsemnat trebuia folosit întru anihilarea duşmanilor poporului. Răspândiţi în toate straturile sociale, în toate profesiile şi în toate instituţiile, liberi, egali şi fraterni, prin patrioticul lor angajament de informator, turnătorii au devenit ochii şi urechile, de nu chiar limba securiştilor, cărora nu le rămânea decât să ţină în ordine dosarele, să le pregătească pentru viitoarele arestări sau represalii“²⁸.

A fi informator însemna, în logica logoreică a regimului, a mânui vorbele într-un mod corespunzător intereselor poliţiei politice. Datele erau prelucrate pe potriva calapoadelor Securităţii. Din anecdotică sau din faptele interesante se extrăgeau acuzaţiile deprinse la şcoala represiunii. Însă statutul de informator nu contravenea celui de poet. Ambii operau cu limbajul, chiar dacă diferit. Era ca şi cum emisferele cerebrale îşi împărţiseră sarcinile. Într-unul dintre interviurile de la sfârşitul vieţii, autorul mărturisea că s-a prevalat de unele strategii livreşti pentru a masca mesajele care ţinteau în Nicolae Ceauşescu şi în aplaudacii acestuia:

„Citiţi, vă rog, cu atenţie (dar care critic mai face lucrul acesta în mod onest?) poeziile pe care le-am publicat începând din 1975! Identificaţi, vă rog (dar care critic îşi mai dă această osteneală?), acele motto-uri fanteziste, inventate doar pentru a face ca o poezie «să treacă» de cenzură, să nu fie citită de către oficiali ca subversivă, deşi – în realitate – era aşa ceva, şi nicidecum întâmplător!“²⁹.

Dar vigilenţa Securităţii şi a cenzorilor nu fusese narcotizată, aşa cum credea sau îi plăcea lui Doinaş să se amăgească. Toate „şopârlele“ strecurate erau prinse imediat şi izolate în cuşti. Pedeapsa primită consta în needitarea acelor materiale şi în consemnarea activităţii sale de către un ofiţer al Departamentul Securităţii Statului, prin „bunăvoinţa“ unui membru al breslei scriitoreşti sau a unui redactor al unei gazete. Recuperarea tuturor acestor repere este inevitabilă pentru clarificarea câtorva contexte genetice ale operei lui Doinaş: constrângeri politice, reacţii de ripostă, tentative de reabilitare, lucrări cenzurate (niciodată publicate înainte de 1989, câteodată nici după aceea), investigaţiile ofiţerilor M.A.I despre poeziile sale subversive.

În redactare, am preluat sugestii explicite şi implicite, voluntare sau nu, aparţinându-i scriitorului. Acest aparat ţine de preferinţa lui Doinaş pentru „biografia operelor“, în detrimentul biografiei factologice. Ne aflăm, cu siguranţă, la confluenţa cu viziunea lui Proust din eseul Contre Sainte-Beuve, în care romancierul susţinea disocierea între „eul profund“ (creator) şi „eul social“ (superficial). E o concepţie pe care Doinaş o teoretizează în Eseu asupra poeziei lui Lucian Blaga:

„Personal, susţin că adevăratul şi ultimul plan de referinţă explicativă al poeziei şi eseisticii blagiene dinainte de 1930 îl constituie biografia spirituală [s.m.] a tânărului Lucian Blaga, adică acel complex de factori de cultură şi de dispoziţii interioare, structurale, care i-au asigurat, între anii 20 şi 30 ai vieţii sale, dinamica formării personalităţii. În aceşti «ani de ucenicie», biografia poetului şi gânditorului e pur spirituală (în sensul că niciun ecou semnificativ al vieţii sale reale, sociale şi sentimentale nu străbate în operă), marcată de atmosfera culturală a Vienei“³⁰.

Adeziunea la această concepţie pare să fie mai veche decât perioada alcătuirii exegezei despre fostul său profesor, ajungând, treptat, una dintre ideile cele mai des invocate de Doinaş în interviuri şi în publicistică, transformând-o în profesiune de credinţă:

„«Opera, singura biografie a unui adevărat spirit creator», iată deviza mea“³¹.

În repetate rânduri, scriitorul a negat critica de identificare şi existenţa unei literaturi documentare/ intime ca gen. Este necesar să înţelegem această negaţie în două feluri. Pe de o parte, ca apărare a poeticii abstrase din cotidian, ţintind către tiparele platoniciene. Pe de alta, ca apărare a părţilor trucate din propria biografie, deoarece Doinaş a afirmat că însemnările zilnice le folosesc celor care duc o existenţă duplicitară³². Deseori, a preferat raportarea exclusivă a textului la structuri literare, susţinând că relevarea unui eveniment verificabil nu sporeşte valoarea cognitivă, adevărul poetic:

„Poezia adevărată n-a fost niciodată o copie, ci întotdeauna o replică la real, atât în orientările care manifestă o preferinţă faţă de obiect (clasicism), cât şi în cele care pun accentul pe subiect (romantismul); cu atât mai mult în cele care par a neglija sfera realului obiectiv (simbolism, expresionism)“³³.

Deşi a admis că realitatea zămisleşte literatura, nu a acceptat ca pruncul să se asemene cu o clonă, ci, la fel ca un fin, moştenind esenţa, nu şi conturul. Năşită de natură şi de cultură, literatura îşi păstrează autonomia:

„Întorcându-se spre realitate, pentru a-şi verifica capacitatea proprie de a îngloba efectiv în structura ei această realitate, Opera nu face decât să se autodefinească, să se afirme pe sine ca replică la real, dar nicidecum ca rivalitate, concurenţă a realului“³⁴.

Rularea până la saturaţie a sterotipurilor evazioniste se intercala printre atitudinile estetice ale generaţiei şaizeciste, care nega realismul socialist prin evitarea acestuia. Asemenea declaraţii publice de neraliere puteau fi considerate atunci drept critici la adresa retinei comuniste care distingea numai albul de negru. Or, deloc voalat, în preajma relaxării politicii culturale din România comunistă, Doinaş i-a anatemizat pe scriitorii care perpetuau discursul oficial grosolan, potrivit căruia literatura „nouă“ ilustrează îmbunătăţirea standardelor de viaţă, şi pe susţinătorii sociologismului vulgar. Intervenţiile lui demontau stupizeniile din analizele de poezie. Diagnosticurile lui radiau practicile găunoase ale comentariului publicistic. Discutarea versului presupune coeficientul „lirism“ şi intelectualizarea emoţiei, excluzând reacţiile fiziologice primare precum: exuberanţa sau idolatrizarea. Doinaş îşi asumă misiunea de a elimina din canon povestirile rimate sau nu, clişeul referitor la „zugrăvirea actualităţii înfloritoare“, sentimentele mobilizatoare şi civilizaţia, înţeleasă ca standard adus în ţară de socialism. Identificarea enormităţilor anticipa cele mai dure atacuri exprimate în public:

„Să pornim de la un fapt: se observă că în cele mai multe cronici literare, poeziile sunt inventariate astăzi după criteriul implicit al unui realism înţeles ca mimesis (imitare a naturii). De obicei, criticii întocmesc lungi liste tematice, pigmentate cu câte o consideraţie asupra stilului; aceste liste ar vrea să epuizeze «universul» poetului, contribuind la caracterizarea lui. Se scrie aşa: «Poetul X cântă… (urmează o serie de substantive comune desemnând obiecte din viaţa socială de la oraş şi sat), realităţile noi ale zilelor noastre din… (urmează o enumerare de oraşe), cu mijloace proprii…». Câţi dintre criticii noştri literari nu au iscălit asemenea aserţiuni eliptice de conţinut“³⁵.

Citatul precedent marchează un jalon inevitabil. Anume că, uneori, poemele aspiră să dezmintă contextul asfixiant. Poate că, odată cu democratizarea României, Doinaş a supradimensionat rezistenţa prin cultură, dar a punctat o chestiune de maximă relevanţă pentru statutul unei zone a literaturii române din perioada comunistă. Deşi dirijată politic, literatura din perioada 1948-1989 a şi profitat de pe urma portiţelor deschise involuntar de ideologie:

„Reziduurile din noi ale marxismului ne fac să socotim că orice scriitor, orice mişcare literară etc. reflectă epoca în care au apărut. Mie mi se pare că nu e aşa! Un scriitor, o mişcare literară etc. au importanţă în Istorie în măsura în care constituie o ripostă, o replică la spiritul dominant, oficial, al timpului respectiv. Poate că literatura mediocră reflectă societatea, pentru că o atare literatură e fiica unui inevitabil conformism“³⁶.

Pornind de la aceste consideraţii preliminarii, îmi propun să realizez o biografie literară privitoare la Ştefan Aug. Doinaş. Importanţa acesteia nu poate fi tăgăduită. Dispunem de o singură monografie consacrată scriitorului arădean. Este vorba despre lucrarea lui Virgil Nemoianu, Surâsul abundenţei. Cunoaşterea lirică şi modele ideologice în opera lui Ştefan Augustin Doinaş (Bucureşti, Editura Eminescu, 1994; ediţia a II-a, revizuită şi adăugită, Bucureşti, Fundaţia Culturală „Secolul 21“, 2005). Cartea menţionată anterior reprezintă o lectură tripartită: (1) stilistică, stabilirea unor etape de creaţie în funcţie de anumite constante retorice; (2) manifestarea unei gândiri liberale sau conservatoare în poezie, sub forma binomului protest-recluziune şi (3) tipologia intelectuală în care se încadrează scriitorul:

„Limpede este însă că unitatea operei lui Doinaş se cere căutată nu în stil, nici în ton – dimpotrivă, acestea sunt de o uluitoare diversitate, se lipesc bucuros şi labil de alţii, de contemporanii poetici, de înaintaşi, de marii artişti ai lumii traduşi cu atâta pătimaş entuziasm. Nu, această unitate este asigurată numai prin tematica epistemologică, opţiunea unui mare raţionalist şi a unui mare umanist, opţiunea pentru un traseu oarecum paralel cu cel al ştiinţelor contemporane. Starea minţii umane, emoţiile şi vibraţiile ce însoţesc actul cunoaşterii, dragostea ca proces cognitiv, raportul între abstract şi concret, echilibrul între certitudine şi indeterminare, contribuţia şi accesibilitatea transcendentului – iată preocupările centrale ale lui Doinaş“³⁷.

Deşi destui critici au scris elogios despre cărţile sale (Ovid S. Crohmălniceau, Gheorghe Grigurcu, Nicolae Manolescu, I. Negoiţescu, Cornel Regman), niciunul dintre aceştia n-a reuşit să fixeze identitatea (identităţile) creaţiei lui Doinaş. În mare măsură, imaginea scriitorului a rămas lipită ca un tatuaj de prima parte a activităţii sale literare – aceea a „baladescului“, asociată unor inflexiuni (neo)clasice şi (neo)romantice. În afară de microbiografia intelectuală, realizată de Nicolae Manolescu într-o cronică la volumul Foamea de Unu³⁸, reluată, cu unele modificări, în capitolul consacrat lui Ştefan Aug. Doinaş, în Istoria critică a literaturii române, nu avem încercări ample de analiză a schimbărilor din opera scriitorului, cu menţiunea că accentul a căzut tot asupra scrierilor de tinereţe:

„Poetul a îmbrăcat trei veşminte succesive. Primul este cel al baladelor din anii ’40 şi, în general, al versurilor scrise (nu şi publicate) până spre 1960. E vorba de ciclurile intitulate în antologia Foamea de Unu (1987), Manual de dragoste, Mistreţul cu colţi de argint, Ovidiu la Tomis şi Anul scufundat. Al doilea este al poemelor «abstracte» din deceniile 7 şi 8, tot acum intitulate Foamea de Unu, Voluptatea limitelor, Hesperia şi alte câteva. În fine, de la Vânătoarea cu şoim (1985) încoace putem vorbi de o poezie polemică şi moralistă“³⁹.

În ciuda aparentei divergenţe, contextualizările propuse de Virgil Nemoianu şi abordarea estetică preferată de Nicolae Manolescu sunt interdependente. Virgil Nemoianu selectează acele poeme/ fragmente care inspiră scenarii arhetipale, universaliste. Iar Nicolae Manolescu nu omite impedimentele cauzate de totalitarism asupra carierei editoriale a scriitorului.

Au rămas nedezbătute numeroase amănunte ţinând de relaţia lui Doinaş cu instituţiile culturii şi cu cele ale reprimării din perioada comunistă. Tot parcursul său din 1948 până în 1989 este o luptă de ocrotire a aparenţelor: în faţa prietenilor, a membrilor Uniunii Scriitorilor, a Direcţiei Generale a Presei şi Tipăriturilor/ Comitetului pentru Presă şi Tipărituri/ Consiliului Culturii şi Educaţiei Socialiste şi a Securităţii. Numeroase demersuri pentru recuperarea dreptului de semnătură (memorii, intervenţii la potentaţii zilei) au afectat modalităţile sale de a face literatură şi de a se comporta în public. De asemenea, i s-au confiscat texte bănuite că lezează sau că sabotează regimul din ţară, fiind în pericol să nu-şi exercite profesia. Rezistenţa şi compromisul s-au îngemănat. Poezia realist-socialistă, patriotică (rareori năpădită de naţionalism) sau de omagiere a diferitelor simboluri comuniste era răscumpărată de lirica erotică, de parabole ontologice ori de mesaje sibilinice la adresa tiraniei din România. Numai că străbaterea cu aceeaşi viteză a drumului de la poncife la şopârle a dus la disiparea talentului unui poet care, la 25 de ani, îi surclasa pe mulţi dintre congeneri. Astfel, apărătorul încrâncenat al autonomiei artistice a devenit, în mare măsură, un scriitor politizat, aservit şi contestatar deopotrivă. Realizările s-au lăsat aşteptate. Abia strângerea între coperte a o sută de psalmi (1997) a adus confirmarea că Doinaş este un mare poet. Însă puţini au fost contestatarii operei înainte şi după 1989. Dezaprobarea a fost sinonimă cu tăcerea. Haloul personalităţii impecabile s-a transferat asupra judecăţilor estetice. Alături de chestiunea precedentă, încă nu s-a insistat suficient asupra izvoarelor şi influenţelor, declarate sau nu, din opera lui Doinaş. Formaţia livrescă i-a înlesnit cerchistului accesul la multiple concepţii şi retorici. De pildă, una dintre primele lui sinteze constă în prelucrarea platonismului, a blagianismului şi a arghezianismului. Versurile sale se nasc din filtrarea unor lecturi. Nu de puţine ori, vocaţia sa de traducător i-a statornicit unele preferinţe. Dar poate cea mai importantă latură a scrisului ţine de crezul artistic împărtăşit mai mult de o jumătate de secol. Inteligenţa strunită şi dichisită (strident) în bibliotecă devine condiţia sine qua non a marii literaturi:

„Pentru anumite structuri intelectuale, cultura rămâne singurul sol nutritiv. Fac parte dintre oamenii care şi-au dobândit conştiinţa de sine graţie culturii.// Departe de a «timora» talentul, cultura îl provoacă şi îl stimulează. Pentru toată lumea? Nu, fireşte că nu. Pe unii, cultura îi «sperie», deoarece concep literatura ca proces-verbal al secreţiilor lor endocrine, îndeosebi afective. După mine, a trăi cu adevărat în literatură nu înseamnă deloc a transpira literatură. Cultura, pentru literatul însetat de valori, nu se mănâncă cu polonicul; ea nu provoacă greaţă, ea nu-i «ciumurleşte» (cunoaşteţi acest cuvânt ardelenesc?…) decât pe cei care nu au organ pentru cultură. Nu e nimic ruşinos în a nu avea organ pentru cultură, cu condiţia să nu fii literat“⁴⁰.

Dincolo de a fi o metaforă preluată din jocul de cărţi, prezentă într-un registru al Cercului literar, întocmit în 1946 de I. Negoiţescu, Ştefan Aug. Doinaş şi Cornel Regman⁴¹, asul de pică reprezintă sigiliul unei personalităţi. Dorinţa de a fi mereu în prim-plan, de a cuceri întâietatea în breaslă, şiretenia în câmpul cultural, mânia contra colegilor şi a adversarilor, manipularea la care a fost supus şi pe care a exercitat-o cu abilitate asupra altora sau trişarea sunt trăsăturile caracterologice ale lui Doinaş. Neclintit în proiectele sale, capabil să recurgă la orice tertip să-şi asigure interesele după 1958, scriitorul s-a comportat duplicitar cu oricine. Contradicţiile s-au sedimentat în funcţie de context. Proteismul operei a fost concurat de cameleonismul personalităţii.

1. Noi rotonde 13, Prefaţă de Lucian Chişu, Bucureşti, Editura Muzeul Literaturii Române, 2010, p. 74-75.

2. Ibidem, p. 76.

3. Ileana Vrancea, „Momentul 1944-1949: Tovarăşi de drum“, în Litere, arte, idei (supliment al ziarului Cotidianul), anul II, nr. 12 (45), 23 martie 1992, p. 6.

4. Paul Cernat, Critica literară şi revizionismul est-etic în România postcomunistă, în vol. Literatura şi politicul (sub redacţia lui Mircea Anghelescu), Editura Universităţii din Bucureşti, 2010, p. 50.

5. „Dacă procesele-verbale care se întocmeau la fiecare şedinţă de Birou a Uniunii Scriitorilor ar păstra cu fidelitate litera celor rostite acolo, în faţa activiştilor de partid (fapt de care îmi permit să mă îndoiesc, întrucât este de aşteptat ca acestea să se fi «bucurat» de aceeaşi «atenţie» şi acelaşi «tratament» ca şi dosarele Securităţii…), s-ar vedea limpede rolul pe care l-a avut Geo Bogza în instituirea şi consolidarea unei atmosfere de pronunţat refuz faţă de toate directivele care veneau «de sus»“ (Geo Bogza, în vol. Ştefan Aug. Doinaş, Evocări, Bucureşti, Editura Fundaţiei PRO, 2003, p. 91).

6. Virgil Nemoianu, Surâsul abundenţei: cunoaştere lirică şi modele ideologice la Ştefan Aug. Doinaş, ediţia a II-a revăzută şi adăugită, Bucureşti, Fundaţia Culturala „Secolul 21“, 2004, p. 262-263.

7. Notă informativă, în copie dactilografiată, transmisă de sursa „Radu“, din 6.02.1984, în dosarul I 2629, vol. 1, privind pe ŞTEFAN AUGUSTIN DOINAŞ, f. 391v.

8. Notă emisă de M.A.I, Direcţia a III-a, nr. 001712/ 1986, exemplar unic, dactilografiat, în dosarul I 2627, privind pe POPA ŞTEFAN AUGUSTIN, f. 11.

9. Gabriel Andreescu, Cărturari, opozanţi şi documente. Manipularea Arhivei C.N.S.A.S., Iaşi, Editura Polirom, 2013, p. 133-134.

10. „Eugen Simion în dialog cu Ştefan Aug. Doinaş“, în Caiete critice, nr. 3-4 (112-113), 1997, p. 39.

11. „Pe mine, umbra pe care o aruncă asupra mea orice mare poet mă luminează“, interviu realizat de Daniel Cristea-Enache, în Adevărul literar şi artistic, anul X, nr. 582, 28 august 2001, p. 3.

12. Alexandru George, „În căutarea aberantelor decenii“, în Luceafărul, nr. 35 (83), 1991, p. 3.

13. „A scrie înseamnă o provocare, o mănuşă aruncată vieţii“, interviu cu Gheorghe Grigurcu realizat de Paul Aretzu, în România literară, anul XLII, nr. 15, 15 aprilie 2011, p. 13.

14. Templul memoriei, Ştefan Aug. Doinaş în dialog cu Emil Şimăndan, Arad, Fundaţia Culturală „Ioan Slavici“, 1998, p. 52.

15. Dorin Tudoran, Eu, fiul lor: dosar de Securitate, ediţie îngrijită şi prefaţă de Radu Ioanid, postfaţă de Nicolae Manolescu, Iaşi, Editura Polirom, Colecţia „Document“, 2010, p. 9-10.

16. Bujor Nedelcovici, Un tigru de hârtie. Eu, Nica şi Securitatea, Bucureşti, Editura ALLFA, 2004, p. 22.

17. Angajament, 4 februarie 1958, în care Ştefan Aug. Doinaş primeşte numele conspirativ de „Andrei Golfin“, în dosarul R 874, vol. 1, f. 5. Vezi ANEXA 1.

18. Notă nr. 142/ 28 sept.[embrie], în ex.[emplar] unic, strict secret, furnizată de sursa „Andrei Golfin“ maiorului Mircea Albescu, la domiciliul agentului, în data de 26.IX.1967, în dosarul R 874, vol. 1, 91r. Vezi ANEXA 2.

19. Dosarul R 874, vol. 1, f. 91r.

20. Ibidem.

21. Despre activitatea lui în cadrul Securităţii, vezi fişa publicată la adresa electronică a C.N.S.A.S.: http://www.cnsas.ro/documente/ cadrele_securitatii/ALBESCU_MIRCEA.pdf, accesat la 21.08.2012.

22. Dosarul R 874, vol. 1, f. 91r.

23. Plan de instruire al [sic!] agentului „ANDREI GOLFIN“ pe perioada deplasării sale în Belgia, dactilografiat, întocmit de mr. ALBESCU M.[IRCEA], nr. 142, din 21 sept.[embrie] 1969, strict secret, ex. nr. 1, în dosarul R 874, vol. 1, f. 92. Aprobarea a fost acordată pe 25.09.[19]67.

24. Ibidem, p. 92-93.

25. Ibidem, p. 93.

26. Notă informativă, în copie, a agentului „MUREŞAN DAN“, în casa conspirativă „VOICHIŢA“, dactilografiată de mr. Ianto P.[etru], în data de 5.IX.1968; Ibidem, f. 109. Date despre ofiţer se găsesc la adresa: http://www.cnsas.ro/documente/cadrele_securitatii/IANTO_PETRU.pdf.

27. „Ion Caraion, o cutie a Pandorei“, în România literară, anul XXXII, nr. 13-14, 7-13 aprilie 1999, p. 30.

28. Florin Constantin Pavlovici, Frica şi pânda, Bucureşti, Editura Muzeul Literaturii Române, 2009, p. 60.

29. „Pe mine, umbra pe care o aruncă asupra mea orice mare poet mă luminează“, p. 3.

30. Lectura poeziei urmată de „Tragic şi demonic“, Bucureşti, Editura Cartea Românească, 1980, p. 9.

31. Microjurnal, antijurnal, în vol. Măştile adevărului poetic, Bucureşti, Editura Cartea Românească, 1992, p. 319.

32. Ştefan Aug. Doinaş: „M-am născut de două ori“, dialog realizat de Romulus Diaconescu, în Ramuri, serie nouă, nr. 4-5-6 (959-960-961), aprilie, mai, iunie 1996, p. 6; Măştile adevărului poetic, p. 319; vezi şi poezia Omul care nu ţine jurnal, în vol. Arie şi ecou, Cluj-Napoca, Editura Dacia, 1992, p. 51: „n-am scris/ şi n-am să scriu nicicând/ la sfeşnic/ jurnal: de ce să fragmentez sublimul?“.

33 „ Obiect real şi limbaj realist în poezie“, în Contemporanul, nr. 5 (1955), vineri, 29 ianuarie 1965, p. 3, reluat în Lampa lui Diogene, Bucureşti, Editura Eminescu, 1970, p. 12.

34. Orfeu şi tentaţia realului, Bucureşti, Editura Eminescu, 1974, p. 74.

35. Lampa lui Diogene, p. 10.

36. „Pe mine, umbra pe care o aruncă asupra mea orice mare poet mă luminează“, p. 3.

37. Virgil Nemoianu, Surâsul abundenţei, ed. cit., p. 150-151.

38. „Cei trei Doinaş“, în România literară, anul XX, nr. 32, 6 august 1987, p. 9.

39. Nicolae Manolescu, Istoria critică a literaturii române: cinci secole de literatură, Piteşti, Editura Paralela 45, 2008, p. 921.

40. „Pe mine, umbra pe care o aruncă asupra mea orice mare poet mă luminează“, p. 3.

41. Petru Poantă, Cercul de la Sibiu: introducere în fenomenul originar, Cluj-Napoca, Editura Clusium, 1997, p. 21; ediţia a II-a, Iaşi, Editura Ideea Europeană, 2006, p. 28.